Одеський національний університет імені І. І. Мечникова
(повне найменування вищого навчального закладу)
Філологічний факультет
(повне найменування інституту/факультету)
Кафедра болгарської філології
(повна назва кафедри)

Дипломна робота
МАГІСТРА
(освітньо-кваліфікаційний рівень)

на тему:
«СЮЖЕТИКА БОЛГАРСЬКОГО ЮНАЦЬКОГО ЕПОСУ»

«Plot variations in the Bulgarian epos»

Виконала: студентка денної форми навчання
спеціальності 8.02030302  Мова і література (болгарська)

Клюкас Олена Сергіївна
Керівник:  доц. Георгієва С.І.  __________ 
Рецензент: доц. Стоянова Д.Ф.

Рекомендовано до захисту:
Протокол засідання кафедри
№ ___ від ____________2016 р. 
Завідувач кафедри
	  проф. Колесник В.О.
	(підпис)		Захищено на засіданні ЕК № 4
протокол № __ від __________2016 р.
Оцінка______________/___	___/_____
(за національною шкалою, шкалою ЕСТS, бали)
Голова ЕК
	   проф. Колесник В.О.
	(підпис)		

Одеса – 2016

                                                                 СЪДЪРЖАНИЕ                                                                                      

Увод	3
Раздел 1. Българският юнашки епос – същност и изследвания	7
1.1. Същност на епоса и неговия произход	7
1.2.  Особености на българските юнашки песни……………………………………....21
Раздел 2. Сюжетното богатство на българския юнашки епос	25
2.1. Фолклорна култура……………………………………………….…………………25
2.2. Организация на художественото изказване: сюжет и фабула……………………27                                  
Раздел 3. Жената-войн в българския юнашки епос……………………………………35
3.1. Девойката-юнак, убита без единоборство…………………………………………35
3.2. Девойката-воин, убита с измама в пряко единоборство………………………….50
3.3. Съпруга освобождава мъжа си от тъмница………………………………………..55
Раздел 4. Юнак-герой в българския юнашки епос: епическа трансформация ……..62
4.1. Крали Марко………………………………………………………………………..65
4.2. Болен Дойчин……………………………………………………………………….72
4.3. Момчил Войвода…………………………………………………………………….77
Заключение	79
Списък на използвана литература……………………………………………………..84
Приложение……………………………………………………………………………..89

УВОД

 В българската наука и култура има някои особености в отношението спрямо фолклора. Обичайно под фолклор в България се разбира онази част от традицията, която е тясно свързана със старите времена и която съдържа художествени форми. Става дума за музика и народно изкуство – от приказката до пословицата и поговорката. Като цяло това творчество се развива до втората половина на XIX век и се възприема от науката като класически фолклор на българите, които имат специфично място в балканската и европейската духовна традиция.
           Класическото народно творчество на българите притежава характеристиките на добре развита и жизнена до днес културна система. В ареален план то се развива върху землището на българския етнос. Формира се върху едно пространство в югоизточна Европа, което надхвърля държавните граници на днешна България. Носител на тази култура е и една многобройна диаспора в южна Русия, Украйна, Молдова и областта Банат в днешна Румъния. Богатата документация от XIX и XX век, свързана с българския фолклор, показват тясната връзка между културния прогрес на българите и духовните традиции на останалите балкански народи, независимо от тяхната религиозна идентичност и самостойна етническа история. Същевременно в своята вътрешна същност българският фолклор показва дълбоката взаимовръзка с живота на народа като ежедневие и историческа съдба, а оттук идва и двустранната същност на българския фолклор като тип култура и затова  проучването на българския фолклор е много актуално.  
Всяко общество в процеса на изграждане на структурата си едновременно оформя своята култура и начини за регулация на социалните си норми. В неписмените общества наложената норма се е описвала и предавала на поколенията чрез акта на устно разказване, вплитане на знанието за света и начина му на подредба в цялостната култура и нейните текстове. В процеса на развитие на обществата върху първоначалните текстове се наслагват нови културни пластове, които препокриват  първоначалните смисли и значения, за да оформят новата култура. В тези културни текстове на всяко общество се оформят образи, които представят “традиционните” роли на членовете на обществото, в които хората, живеещи в областта, подвластна на тази култура, да разпознават себе си. 
Целта на работата е да се проучи сюжетиката на българския юнашки епос. 
Задачите на изследването са: 1) да се проучи същността на епоса и неговия произход; 2) да се определят особеностите на българските юнашки песни; 3) да се даде определение на понятията фолклорна култура, сюжет, фабула; 4) да се анализират песенните текстове; 5) да се определи мястото на жената-войн в българския юнашки епос; 6) да се определи ролята на юнак-герой в българския юнашки епос; 7) да се обработи научния материал по темата на изследването.
Обект на изследването е българският юнашки епос, предмет на проучването – сюжетното богатство на песенния фолклор.
 Като източници за изследване ползваме поредицата «Български народни песни» 
В работата си използваме общонаучните методи – анализ и наблюдение,  описателния метод.  
Апробацията на работата. По темата на изследването бе отпечатана статия в сборника Филологически студии «                                                                              
Практическата ценност на работата предполага резултатите и да бъдат използвани в подготовката на съответни учебно-методически помагала за  дисциплината «Славянски фолклор».  
Образът на “традиционната” жена в приказките е разгледан от Мирей Пиарота в книгата й “Жените в приказките”. В нея авторката подлага на анализ приказките от сборниците на Шарл Перо, братя Грим и А. Афанасиев, като на тази основа извършва наблюдението, че “женските начини на действие включват предимно околни пътища” [25:21]. Жените в приказките използват хитрост или някакъв вид физическо преображение, за да оцелеят. Но на тях им е отказано прякото противопоставяне. За авторката това са традиционните начини на поведение за един женски персонаж, за да постигне желаното. Тук няма да коментирам възможността за един по-задълбочен анализ на приказните сюжети, които М. Пиарота привлича в своята работа, защото за настоящото изложение е важен изводът, че “традиционните” женските персонажи са тези, които действат прикрито. Въпреки че за разлика от епоса и мита, приказката се възприема като измислица дори от тези, за които е предназначена тя, то смятам, че тук има по-голяма тежест фактът, който Владимир Проп изтъква в своя труд “Исторически корени на вълшебната приказка”, а именно, че в приказките е закодирана информация за религиозната система и социалните институции на обществото, в които е била породена. Смятам за възможно да се приложи определението на Пиарота за “традиционната” жена в приказките към фолклорните текстове въобще. За по-нататъшното ми изследване това е изходната точка, от която ще изградя определението за жената-войн във фолклора, или по-точно, точката, на която ще я противопоставя. Жената-войн не е “типичната” според горното определение жена, най-вече защото търси прякото противопоставяне и по един или друг начин тя се държи и действа като мъжки персонаж. Разбира се, най-явен знак за нейната “не-женскост” е облеклото й, което задължително съдържа характерни за мъжа атрибути – бойно снаряжение и кон. Обикновено тя е физически по-силна от мъжете, с които влиза в конфликт и не се стреми да прикрие своята войнственост. Но от друга страна, тя е и персонаж, който в повечето случаи не крие своя пол – търси си либе, в друго превъплъщение е съпруга, дори и майка. 
Като се отнесе направеното в горните редове определение за жената-войн към текстовете от българския фолклор, се открива, че мястото й сред “традиционните” женски и мъжки персонажи е значително. При работата ми по издирване на текстове с женски войнски персонажи сред българското народно песенно творчество, публикувано в Сборника за народни умотворения, наука и книжнина, успях да разгранича 20 различни сюжета, в които присъства като главен образ жена, преоблечена като мъж. В това си преображение тя приема ролята както на противник на протагониста, така и на помощник или избавител; тя е и войвода на хайдушка дружина, кехая или дервенджия. Жената-войн присъства в епоса, хайдушките песни, обредните лазарски и великденски, и в някои коледни песни, в битовите песни и баладите. 
Въпреки забележителното място, което заема образът на жената-войн в текстовете на песенния български фолклор, изследванията върху нейния персонаж са малко на брой, като в повечето случаи той е засегнат единствено във връзка с други герои. Тъй като по начало интересът към българския епос въобще е доста голям, то най-често изследваните женски войнски персонажи са тези от епическите песни. Но въпреки това обикновено дори и жените-войни в епоса са маргинализирани в анализите и по-скоро споменати мимоходом. 
Първото, ако не и единственото, по-подробно изследване в българската наука върху жените-войни в българския фолклор се появява през 1922 година в Известия на Народния етнографски музей. Под заглавието “Жени-хероини” Антон п.Стоилов разглежда разнообразните женски войнски образи. 
В епоса се срещат няколко женски войнски персонажа, които смятам, че могат да бъдат разделени в три групи – Арватка девойка, незнайна девойка (в различни варианти тя бива наречена също така Будинка, Воинка и др.) и жената на героя, която го освобождава от тъмницата, преоблечена в неговите дрехи. Макар че повечето автори в своите анализи не правят разграничение между образа на Арватка девойка и на незнайната девойка, считам за по-правилно такова да бъде въведено, защото в техните образи има съществени разлики, които не предполагат разкриването на образите им по един и същи начин. Най-важната отклика в техните персонажи е фактът, че Арватка девойка бива погубена от Марко без да има пряко единоборство, за разлика от незнайната девойка, с която Марко мери сили в продължителен двубой. В сборника “Български юнашки епос” песните, в които Арватка девойка се изправя срещу Марко, както и песните за жената-избавителка на съпруга си, са въведени в раздела песни с историко-героична тематика, докато песните за незнайната девойка са поместени в групата песни с фантастично-легендарна тематика. Но за моя анализ това разделение не е от голямо значение, защото смятам да го подчиня на друга гледна точка към епоса и неговите герои въобще, а именно да се опитам да разгледам тези сюжети през призмата на шаманизма и шаманските реалии в тях. Мотивацията на тази гледна точка съм представила в края на тази глава.

ЗАКЛЮЧЕНИЕ

    В българската наука и култура има някои особености в отношението спрямо фолклора. Обичайно под фолклор в България се разбира онази част от традицията, която е тясно свързана със старите времена и която съдържа художествени форми. Става дума за музика и народно изкуство - от приказката до пословицата и поговорката. Като цяло това творчество се развива до втората половина на XIX век и се възприема от науката като класически фолклор на българите, които имат специфично място в балканската и европейската духовна традиция.
   Класическото народно творчество на българите притежава характеристиките на добре развита и жизнена до днес културна система. В ареален план то се развива върху землището на българския етнос. Формира се върху едно пространство в югоизточна Европа, което надхвърля държавните граници на днешна България. Носител на тази култура е и една многобройна диаспора в южна Русия, Украйна, Молдова и областта Банат в днешна Румъния. 
Юнашките песни представят един от най-древните дялове на българския фолклор, който заедно с митичните песни води началото си от времето на създаване на българската държава и народност. Тогава религиозно-митологичният светоглед задавал всеобхватната мрежа за разбиране на единството в Космоса - не само като отношения между света на хората и този на божествата, а и като отношения между отделните народи (етноси). Героят на мита бил посредник между хората и божествата и участвал във вселенски конфликти(например в Двубоя между Реда и Хаоса, предаден чрез мита за Змеебореца и Змея на Дълбините). За разлика от него героят на епоса бил защитник на своя народ, но не от заплахата на митични чудовища, а от враждебни представители на чужди народи - с други думи, конфликтът в епоса е междуетничен.
Понятията сюжет и фабула много често се използват в изказванията за строежа на художествените произведения като синоними. При тях обикновено се има предвид смисловото съдържание на условния художествен свят на творбата, подреден като определена събитийна верига.
 Жената-войн в българския фолклор е един от спорадично подлаганите на анализ образи и целта на тази курсова работа бе да представи нейното присъствие в българския юнашки епос. Макар интересът към епоса въобще да е изключително голям, то на женските персонажи в него се обръща малко внимание, затова задачата ми бе да се опитам да анализирам техните образи и мястото им в епическите песни. За тази цел моята работа пое по пътя на един малко прилаган за българската епика подход -  разглеждането на епическите песни с герои жени-войни през призмата на шаманизма и шаманските реалии. Изводите ми стъпват основно вжърху трудовете на проф. Анчо Калоянов, който прави най-пълното и задълбочено изследване на старобългарското шаманство, като разглежда и множество фолклорни текстове, образи и обреди, прилагайки кода на шаманското наследство.
  Персонажът жена-войн във фолклора – това е персонаж от женски пол, преоблечен в мъжки дрехи, който търси прякото противопоставяне, и поведението му в много случаи може да се приеме като характерно за мъжки персонаж. Даденото определение е изградено като контрапункт на традиционната представа за жената и нейните начини на действие, които изследва Мирей Пиарота в книгата си “Жените в приказките”. 
Краткият преглед на литературата върху българския епос представи в най-общи рамки как е протичало изследването на българските юнашки песни през годините, а също така и да маркира текстовете, в които е разглеждан образът на жените-войни в тях. 
Анализирах  образа на девойката-войн, убита от епическия герой с измама без да влиза в пряко противоборство с нея. Епическите женски персонажи, които съставят тази категория са Арватка девойка, Русалка девойка и Воинка девойка. На всяка една от тях съм обърнала специално внимание в зависимост от тяхната функция спрямо протагониста и смислите, които имената им носят. Така изводът, до който стигнах във връзка с образа на Арватка девойка е, че песните, в които тя се изявява като антагонист, са фолклорно-песенни митоепични реликти за шаманско посвещение и че нейната роля в този процес е ролята на духа-покровител и посветител, който въвежда неофита в света на “знаещите”. От своя страна Русалка девойка се явява като пазител на плодородието и чрез нейното убийство епическият герой с шамански черти завладява пазените от нея блага. Третият женски персонаж, разгледан в тази глава, е Воинка девойка и анализът на нейния образ се свежда до разчитане на нейното име през растителния код, заключавайки, че произходът му е от наименованието на използваното в екстатичните практики растение хвойна. 
Анализирах  образа на девойката-войн, убита от епическия герой с измама без да влиза в пряко противоборство с нея. Епическите женски персонажи, които съставят тази категория са Арватка девойка, Русалка девойка и Воинка девойка. На всяка една от тях съм обърнала специално внимание в зависимост от тяхната функция спрямо протагониста и смислите, които имената им носят. Така изводът, до който стигнах във връзка с образа на Арватка девойка е, че песните, в които тя се изявява като антагонист, са фолклорно-песенни митоепични реликти за шаманско посвещение и че нейната роля в този процес е ролята на духа-покровител и посветител, който въвежда неофита в света на “знаещите”. От своя страна Русалка девойка се явява като пазител на плодородието и чрез нейното убийство епическият герой с шамански черти завладява пазените от нея блага. Третият женски персонаж, разгледан в тази глава, е Воинка девойка и анализът на нейния образ се свежда до разчитане на нейното име през растителния код, заключавайки, че произходът му е от наименованието на използваното в екстатичните практики растение хвойна. 
Прегледът на текстовете, в които женският войнски персонаж е помощник на протагониста в ролята си на негова съпруга-избавителка от тъмница показа, че тези епически текстове са част от фолклорните реликти за процеса на инициация на шаман-неофит, чийто край е белязан с придобиването на дух-покровител. Образът на съпругата-избавителка е запазилият се във фолклора митопоетичен спомен за шаманските духове-покровители. От друга гледна точка поглеждам към част от вариантите на песента “Освобождава мъжа си от тъмница”, които могат да бъдат счетени за текстове, в които е закодирано събитие с астрономически характер – появата на комета.  Но без значение  дали този песенен текст представя инициацията на шаман-неофит или е фолклорен спомен за отбелязване на поява на Халеевата комета, песента носи значението на текст, оказващ край на един времеви период и начало на друг – независимо дали това е част от кръговрата на човешкия живот или от кръговрата на времето.  
Изводът от направените наблюдения върху женските войнски персонажи в българския епос е, че българските епически песни, подложени на анализ през призмата на старобългарското шаманство, представят една нова гледна точка както към образа на епическия протагонист, така и към образите на неговите антагонисти и помощници. Считам, че направеното от мен в тази дипломна работа представя само малка част от възможностите, които разкрива този подход. 
При песните с историческата тематика, особенно много са написани за Крали Марко, който заема централно място. В действието се намесват и други юнаци, негови другари и помошници в борбата. Някои от тях, като Рельо Крилатица, Янкула войвода, Секула и др., са исторически засвидетелствувани личности или пък има известни данни, по които може да се предполага, че са съществували. Други пък са попаднали в тях вероятно съвсем случайно при предаването на песните от поколение на поколение и не могат да се обяснят. С избледняването на представите на народа за отделните образи в юнашките песни може да се обясни фактът, че в дружината на Крали Марко се нарежда и един от най-големите според юнашкия епос подтисници на народа и негови противници Муса Каседжия.
    Българският фолклор се отличава с голямо песенно богатство и с развита система от песенни жанрове. Както е известно, фолклорните жанрове са историческа категория — те възникват, развиват се и отмират по различно време в тясна зависимост от историческото развитие иа народа, техен носител, чиято историческа съдба отразяват.

СПИСЪК НА ИЗПОЛЗВАНА ЛИТЕРАТУРА

1.	Арнаудов М. Крали Марко в народния епос/ М. Арнаудов. Очерци по българския фолклор . –  Т. І. София: Академично издание «Проф.Марин Дринов», 1996 – 684 с.
2.	Арнаудов М. Велико наследство/ М. Арнаудов. Българско народно поетическо творчество. – Т.ІІ. София: Наука и изкуство, 1977 – 786с.
3.	Бочков П. Тодор Иванов Живков и българската фолклористична школа/ Пламен Бочков// Арнаудов сборник. Доклади и съобщения. Научен център по фолклор и литература «Св. Димитър Басарбовски». – Т. 4. – Русе: «ЛЕНИ-АН», 2006. – С. 11-15.
4.	Българска митология/ Енциклопедичен речник. [Съставител А.Стойнев] – София: Издателска группа 7М + Логис, 1994 – 398с.
5.	Българска народна култура. Сборник. – София: Наука и изкуство, 1981
6.	Българска народна поезия и проза. Т. 1. С. 1981, съставител и редактор Лиляна Богданова
7.	Българско народно творчество. Сборник под редакция на Г. Кереметчиев.  – София, 1950. 
8.	Български фолклорни приказки./ Каталог. [Съставители Л.Перковска, Д.Добрева, Й.Кацева, Е.Мицева] – София: Издателство УИ «Св. Климент Охридски», 1994 – 827с.
9.	Български народни песни. Загреб. – София, 1861 – 524с.
10.	Български народни песни. [Предговор, съставителство и приложение доц. дфн Анчо Калоянов]. – Велико Търново: Слово, 1999. – 196 с.
11.	Българско народно творчество Т. 1. С., 1961, отбор и редакция Иван Бурин
12.	Бобчев Н. Едно старо мнение за нашия народен епос/ Н.Бобчев. Българска сбирка. –  г. ІІІ, кн. ІV. София: Издателство БАН, 1994 – 380с.
13.	Бочков, Пл. Незнайният юнак/ Пл.Бочков. София: Български писател, 1994 – 524с.
14.	Бурин Ив. Народният юнашки епос/ Ив. Бурин. Българско народно творчество. –  Т. І. София: Издателство Наука и изкуство, 1961 – 396с.
15.	Бурин Ив. Народният юнашки епос/ Ив. Бурин. Българско народно творчество. –  Т. І. София: Издателство Наука и изкуство, 1961 – 396с.
16.	Вековно наследство. Българско народно поетическо творчество. Отбор и характеристика от Михаил Арнаудов. – Т. 2. – София: Наука и изкуство, 1977. – 788 с. 
17.	Венедиков Ив. Златният стожер на прабългарите/ Ив.Венедиков. –  София: Издателство БАН, 1987 – 248с.
18.	Венелин Ю. И. За характера на народните песни у балканските славяни/ Ю.И. Венелин// Христоматия по българска фолклористика [съставители Г. Данчев, А. Калоянов]. – София: Университетско издателство «Климент Охридски», 1991. – С. 8-13.
19.	Иванова Р. Епос-обред-мит/ Р. Иванова –  София: Издателство Наука и изкуство, 1992 – 579с.
20.	Венедеков Ив. Златният стожер на прабългарите/ Ив.Венедеков. София: Издателство УИ «Св. Климент Охридски», 1987 – 341с.
21.	Данчев Г. За поетиката на хайдушките народни песни / Г. Данчев// Христоматия по българска фолклористика [съставители Г. Данчев, А. Калоянов]. – София: Университетско издателство «Климент Охридски», 1991. – С. 236-229.
22.	Державин Н. С. Болгарския колонии в Росии /Н. С. Державин. – София: Мартилен, 1912. – 268 с. 
23.	Динеков П. Български фолклор/ П.Динеков. –  Ч.І, ІІ. София: Издателство БАН, 1990 – 422с.
24.	Динеков П. Български фолклор/ П.Динеков. – Част първа. ІV преработено издание. София: Издателство БАН, 1990 – 433с.
25.	Динчев К. Виждания за фолклора/ К. Динчев. – София, 1994. 
26.	Динчев К. Българският фолклор в локално-регионалното му разнообразие/ К. Динчев. – София: СУ «Климент Охридски», 1992. – 260 с. 
27.	Елиаде М. Митът за вечното завръщане/ М.Елиаде. София: Издателство Захарий Стоянов, 1994 – 239с.
28.	Елиаде М. Шаманизмът и архаичните техники на екстаза/ М.Елиаде. София: Издателство Захарий Стоянов, 1996 – 552с.
29.	Живков Т. Ив. Между бита и пантеона / Т. Ив. Живков [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://liternet.bg/publish10/t_iv_zhivkov/mejdy_bita.htm 
30.	Живков Т. Ив. Към определението на фолклора като художествена култура / Т. Ив. Живков Христоматия по българска фолклористика [съставители Г. Данчев, А. Калоянов]. – София: Университетско издателство «Климент Охридски», 1991. – С. 268-280.
31.	Иванова Р. Епос-обред-мит/ Р.Иванова. София: Издателство ЛИК, 1992 –  560с.
32.	Иванов Й. Българските народни песни/ Й.Иванов. София: Академично издание «Проф.Марин Дринов», 1959 – 438с.
33.	Йорданов В. Крали-Марко в българската народна епика/ В.Йорданов. Сборник на Българското книжовно дружество – г.І, София, 1901 – 284с.
34.	Йорданов В. Крали-Марко в българската народна епика/ В.Йорданов. Сборник на Българското книжовно дружество – І, София., 1924 – 303с.
35.	Калоянов А. Български народни песни/ А. Калоянов Български народни песни – Велико Търново., 1999 – 215с.
36.	Калоянов А. Старобългарските шамани/ А.Калоянов. София: Издателство РОД, 2003 – 408с.
37.	Кауфман Н. Народни песни на българите от УССР и МССР в 2 – х томах. – София 1982. 
38.	Клюкас Е. 
39.	Купър Дж.К. Илюстрована енциклопедия на традиционните символи/ Дж.К.Купър. София: Издателство Отворено общество, 1993 – 270с.
40.	Маразов Ив. Мит, ритуал и изкуство у траките/ Ив.Мразов. София: Издателство УИ «Св. Климент Охридски», 1992 – 354с.
41.	Матов Д. Епосът ли е най-старият род в поезията?/ Д.Матов. Български преглед – г. ІІ, кн. 3, София: Издателство Захарий Стоянов, 1997 – 118с.
42.	Моллов Т. Шетба шета Марко Прилепчанин / Т. Моллов [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://liternet.bg/publish/tmollov/marko.htm 
43.	Моллов Т. Хайдушките песни – между Средновековието и Възраждането/ Т. Моллов [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://liternet.bg/publish
/tmollov/haidut.htm 
44.	Моллов Т. Болен Дойчин: епическа трансформация на миторитуалния образец/ Т. Моллов [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://liternet.bg/publish
/tmollov/bolen-doychin/1-4.htm 
45.	Мороз Й. Прабългарски реминисценции в юнашкия епос/ Й.Мороз. Втори международен конгрес по българистика, – Т.15. Фолклор. София: : Издателство ЛИК, 1988 – 279с.
46.	Пиарота М. Жените в приказките. Истинското лице на Гретел/ М.Пиарота. София: Издателство УИ «Св. Климент Охридски», 2003 – 230с.
47.	Пенев Б. История на новата българска литература/ Б.Пенев. – Т. І, София: Издателство Наука и изкуство, 1976 – 114с.
48.	Проп В. Я. Исторические корни волшебной сказки/ Я.В.Проп. Ленинград: Издательство Сомн, 1986 – 230с.
49.	Попов Г. Българските юнашки песни/ Г.Попов. СбНУ –  София: Академично издание «Проф.Марин Дринов», 1890 – 247с.
50.	Романска Цв. Български юнашки песни с историко-героична тематика/ Цв. Романска// Христоматия по българска фолклористика [съставители Г. Данчев, А. Калоянов]. – София: Университетско издателство «Климент Охридски», 1991. – С. 194-203.
51.	Романска-Вранска Цв. Общи особености на българските и сръбските хайдушки песни/ Цв. Романска [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://liternet.bg/publish7/cromanska/haidushki.htm 
52.	Рулински Св. Шумерски митове в българския фолклор/ Св. Рулински// Арнаудов сборник. Доклади и съобщения. Научен център по фолклор и литература «Св. Димитър Басарбовски». – Т. 4. – Русе: «ЛЕНИ-АН», 2006. – С. 282 – 291.
53.	Сборник народни умотворения Романска
54.	Тодор Б. Речник на литературните термини / Б.Тодор – Варна: К.: «Зограф», 2000. – 415с.
55.	Тодоров В. Етнос, нация, национализъм/ В.Тодоров. Аспекти на теорията и практиката. София: Издателство Наука и изкуство. 2000 – 375с.
56.	Тодоров М. Образът на Рада Войвода /Мома Рада/ в българския фолклор/ Милен Тодоров // Арнаудов сборник. Доклади и съобщения. Научен център по фолклор и литература «Св. Димитър Басарбовски». – Т. 4. – Русе: «ЛЕНИ-АН», 2006. – С. 139 – 145.
57.	Теодоров Е. Български народен героичен епос/ Е.Теодоров. София: Издателство ЛИК, 1981 – 227с.
58.	Христоматия по българска фолклористика/ Съставители Георги Данчев, Анчо Калоянов., София 1991., Университетско издателство «Климент Охридски» – 311с.
59.	Шишманов Ив. Значението и задачите на нашата етнография/ Ив.Шишманов. СбНУ 1, – София: Академично издание «Проф.Марин Дринов», 1889 – 351с.
60.	Шишманов Ив. Избрани съчинения. Фолклор и етнография. Литературна теория. История и критика. Статии по обществени и културни въпроси /Ив. Шишманов [под ред. на Георги Димов]. – София: БАН, 1966. – 522 с. 
61.	<http://liternet.bg/publish/akaloianov/stb/koledna.htm>
62.	<http://liternet.bg/publish/akaloianov/stb/rusalski.htm>
63.	<http://liternet.bg/publish/akaloianov/stb/rusalski.htm>