Одеський національний університет імені І. І. Мечникова
(повне найменування вищого навчального закладу)
Філологічний факультет
(повне найменування інституту/факультету)
Кафедра української літератури
(повна назва кафедри)

Дипломна робота
«Жанрова та наративна специфіка дилогії І. Липи «Чужа жінка» та           
«З нового світу»
 «Genre and narrative specificity of I. Lypa's dilogy «A Strange Woman» and 
«From the New World»

на здобуття ступеня вищої освіти «магістр»

Виконала: студентка денної (чи заочної)
форми навчання
спеціальності 035 Філологія 
035.01 Українська мова та література
Музика Віра Валентинівна
Науковий керівник:
к. філол. н., доц. Казанова О. В._________ 
Рецензент:
к. філол. н., доц. Нечиталюк І. В.

Рекомендовано до захисту:
протокол засідання кафедри
№ __ від ____________2018 р. 
Завідувач кафедри
	доц. Шупта-В'язовська О. Г.
	(підпис)		Захищено на засіданні ЕК № ___
протокол № _ від _______2018 р.	
Оцінка______________/___	___/_____
(за національною шкалою/шкалою ЕСТS/ бали)
Голова ЕК
	проф. Ковалевська Т. Ю.
	(підпис)		
		
Одеса – 2018
  
 ЗМІСТ
Вступ ....................................................................................................................... 3
Розділ І. Теоретичні та методологічні аспекти дослідження дилогії І. Липи  «Чужа жінка» та «З нового світу»....................................................................... 12
1.1. Жанрові модифікації прози  як тенденція літератури кінця ХІХ — 
початку ХХ століть .………………...............................................……..……… 12
1.2. Наратологія  як сучасна методологія .......................................................... 17
Розділ ІІ. Художня своєрідність оповідання І. Липи «Чужа жінка»................ 26
2. 1. Особливості характеротворення та роль невласне-прямої мови в оповіданні І. Липи «Чужа жінка»........................................................................ 26
2. 3. Композиційна та смислова роль вставних новел в оповіданні І. Липи «Чужа жінка»........................................................................................................ 41
Розділ ІІІ. Проблематика повісті І. Липи «З нового світу» у новаторському дискурсі модерністичної літератури ………………………………………….. 49
3. 1. Проблематика повісті І. Липи «З нового світу»: специфіка авторської інтерпретації ……………………………………………………………………. 49
3. 2. Танатологічні мотиви в екзистенційному контексті повісті І. Липи «З нового світу» ........................................................................................................ 57
Розділ ІV. Жанрові та наратологічні особливості повісті І. Липи «З нового світу»……………………………………………………………………………..67
4. 1. Форми оповіді у психологічній повісті І. Липи «З нового світу» ...….... 67
4. 2. Аспекти «ліризації» та «новелізації» повісті І. Липи «З нового світу» у фокусі жанрових модифікацій ............................................................................ 80
Висновки............................................................................................................... 88
Список використаної літератури ........................................................................ 95

ВСТУП
         Українська література кінця ХІХ ― початку ХХ століття позначена динамічним розвитком прозових жанрів, ідейно-тематичним оновленням змісту творів, пошуком нових способів відтворення дійсності. Проте довгий час через несприятливі політичні умови, багато талановитих письменників та їхня творча спадщина були несправедливо вилучені з літературного процесу. Лише у роки незалежності в періодичних виданнях починають з'являтися різноманітні дослідження біографії та творчості забутих авторів. Серед них ім'я визначного державного діяча і творчої особистості ─ І. Л. Липи.  
         Іван Львович Липа походить із славетного українського роду. Його предки з боку матері Ганни Житецької брали участь у повстанні під проводом Мазепи. «Не вважаючи на те, що сімья його була українська (баба зовсім не вміла по російські, а батько говорив мішаною мовою), І. Липа не знав добре ні мови, ні історії української, ні сучасного становища української справи» [34, с. 823]. Світогляд змінюється після вступу до Харківського університету. «Студент Іван Липа, що знав напам'ять "Енеїду" Івана Котляревського, відвідував побутові вистави, одягався в суто народне, відчував, що цього йому замало» [22, с. 184]. У 1891 році разом з товаришами засновує «Братерство тарасівців» ─ першу організацію, члени якої мріяли про самостійний розвиток України. «І не тільки творили мрію, а й практично втілювали її в життя, а свою творчість підпорядковували великій меті — пробудити в українців усвідомлення власної приналежності до своєї нації, яка в майбутньому, а вони вірили в це, визначатиме політику в Європі» [53, с. 7]. За свої прогресивні погляди на майбутнє України змушений відбувати тюремне покарання (13 місяців). 
          Після ув'язнення починає активно займатися літературною діяльністю. «Письменник тяжить до сконденсованої манери письма, прагнучи в малих жанрах новели, поезії в прозі відобразити <…> болючі питання  соціально-національного буття народу в період піднесення революційного руху в Росії і Україні» [54, с. 26]. Саме літературу Іван Липа вважав найбільш дієвою формою впливу на населення: «Журнали, навіть газети, взагалі література ― це ниточка, що зв'язує одиницю з цілим народом. Коли на протязі літ народ читає своїх письменників, він виробляє одностайні, однозначні ідеали. Складає націю» [81, с. 2].
         Перші твори І. Липи надрукували в журналі «Зоря» і продовжили систематично видавати на сторінках «Правди», «Будучини», «Української хати», «Літературно-наукового вісника», «Шершня», деякі увійшли до складу альманахів «Досвітні огні», «З неволі», «Степ», антологіях «З-над хмар і долин» (1903), «З потоку життя» (1905), «За красою» (1905). Після виходу друком повісті «З нового світу» (1917 р.) П. Багацький у своїй рецензії охарактеризував складні умови, в яких доводилось працювати невтомному трудівникові: «Перед нами лежить книжечка українського письменника ― Івана Липи, письменника, імья котрого траплялось зустрічати у періодичній пресі не з учорашнього дня, але разом з тим цілком невідомого сучасному читачеві. Його літературна доля є загальною долею дуже багатьох українських письменників, його читають, забувають і зовсім не знають, бо твори його досі не виданні, розкиданні по ріжних виданнях, а література не занотувала серйозною, докладною статтєю його довголітної двадцяти-пятилітньої  праці» [6, с. 522]. Попри те, що твори залишалися невідомими та неоціненними, митець продовжував працювати в річищі літератури: «Я         (І. Липа ― М. В.) писав більше віку не за страх, а за совість, не ради слави, не ради грошей, а лиш тому, що мав думки…» [81, с. 2].
         Іван Липа виявив здібності абсолютно різних сферах діяльності. За  часів УНР був Міністром культів і віросповідань, Міністром охорони здоров'я, обіймав посаду комісара Одеси від ЦР, членом Всеукраїнської Національної Ради та Ради Республіки. Через нестабільність діючої влади посади часто змінювалися. Окрім громадської діяльності, він завжди залишався відданим лікарській справі. Його пам'ятають як вправного спеціаліста, який врятував багато життів, засновника клініки в с. Дальник. До останніх днів І. Липа продовжував допомагати людям, не переривав зв'язок з товаришами по перу.  
         Вперше про І. Липу, як про важливу особистість в українському літературному процесі, заговорив син Юрій Липа, який став його першим біографом та видавцем творів. У праці «Світильник неугасимий: Життя як казка (1865 ─ 1923)» проаналізував суспільно-побутові фактори, які відіграли провідну роль у формуванні світогляду письменника та оцінив його участь у культурному та політичному житті країни [Див.: 37]. Одним серед ґрунтовних літературознавчих досліджень, присвяченим творчості І. Липи, є наукова дисертація О. Г. Шестель «Художнє зображення національного характеру у творчості Івана Липи», в якій подано «художню інтерпретацію національного характеру українського народу у творчому доробку письменника» [77, с. 2], а також охарактеризовано героїв творів з позиції етнопсихологізму.  У 2010 р. В. Качкан у статті «Посланник на ниву слова (Іван Липа в освітленні нових історичних джерел та матеріалів)» подав загальну характеристику життєвого та творчого шляху і досі маловідомого автора [Див.: 22]. Дослідниця Наталя Шумило в статті «Іван Липа – прозаїк нового часу» зарахувала українського митця до когорти письменників-модерністів та проаналізувала його психологічну прозу [Див.: 78]. Завдяки сприянню Благодійного Фонду імені Івана та Юрія Лип у 2018 р. (м. Полтава) відбулися Всеукраїнська наукова конференція «Дев'яті Липівські читання», на якій були представленні доповіді літературознавців та істориків присвячені біографії та творчості письменників.    
          Багатогранність творчого методу Івана Липи знайшла своє відображення у різноманітних жанрових формах. Вражають авторські модифікації казки та притчі. Український письменник В. Самійленко оцінив простий та колоритний авторський стиль, вміле використання елементів народної символіки. Іванові Липі належить раніше незасвідчений в українській літературі «національний» тип казки («Юрасів сад», «Гомін по діброві» та ін.), також новаторськими є космічні казки-поеми «Колесо Життя», «Дух Всесвіту» та ін. [Див.: 77]. 
         Важливе місце в його творчому доробку належить оригінальним віршам. «Таїнство людини, параметри її душевних злетів та падінь, прагнення соціального добра і гуманності і в той же час – розтроєність її  фізичної сутності ― то далеко не повні обриси поетичної палітри Івана Липи» [22, с. 190]. Поезія «Суд визволеного краю», яка є своєрідним зверненням-засудженням зрадників рідної землі, була позитивно оцінена Іваном Франком та надрукована в першопублукації Літературно-наукового вісника. Іван Липа усвідомлював тенденцію до європеїзації української культури, тому також займався перекладами поезій М. Лермантова,                   С. Надсона, П. Вейнберга, Й. В. Гете.          
          Проте панівними у творчості письменника можна вважати жанри новели та оповідання. Олесь Янчук зазначив, що твори І. Липи за «…тональністю, густотою барв, музичністю слова і напругою сюжету можуть бути порівняні хіба що до найкращих оповідань Михайла Коцюбинського ― визначного майстра новели, забарвленої імпресіонізмом» [80, с. 2]. Сам Іван Липа, оцінюючи власні твори, також досить скромно відносив себе до однієї з мистецьких шкіл М. Коцюбинського: «…обох письменників об'єднувало не лише прагнення душевної гармонії, а й схильність до внутрішньо-психологічної мотивації вчинків героїв, оповідь від першої особи, більше того сповідальність» [79, с. 55].  
         Актуальність роботи. Іван Липа творив на межі панування двох мистецьких стилів – реалізму, який втрачає свої позиції, та модернізму, який захопив письменників «нової» школи. «І. Липа намагався підтримувати провідні течії своєї доби, йому імпонували літературні тенденції європеїзму, при цьому він ніколи не втрачав свого власного індивідуального стилю» [77, с. 12]. У контексті творчості Івана Липи цікавим є дослідження дилогії «Чужа жінка» та «З нового світу». Проміжок часу між написанням цих творів становить понад 16 років.  Письменник через великий період знову повертається до своїх героїв та прагне дати продовження любовної сюжетної лінії. 
         Цікаво розглянути дилогію у зв'язку з еволюцією власне індивідуального творчого методу та жанрових особливостей прози І. Липи. Оповідання «Чужа жінка» є  однією з перших мистецьких спроб письменника у літературі та виявляє тенденцію до стильового новаторства (символізм, неоромантизм). Натомість психологічна повість «З нового світу» якнайкраще розкриває літературний потенціал письменника на піку його творчості та відображає тяжіння до модерністичних засад. Варто зазначити, повість «З нового світу» ― це один з небагатьох художніх творів І. Липи, який був опублікований окремим виданням і одержав оцінку критики. Автором рецензії у «Книгарі» був П. Богацький, видавець «Української хати». Критик схвально  висловився про твір та його автора: «...вже одно знайомство з повістю «З нового світу» свідчить, що маємо перед собою працю солідного, вправного белетриста і тонкого, оригінального психолога» [6, с. 523]. Повість присвячено «найдорожчому побратимові» Миколі Вороному (авторові поеми «Євшан-зілля» (1899 р.), яка була надрукована з присвятою І. Липі). 
         Дилогія, в яких письменник порушив актуальні проблеми людського буття, відтворив складну діалектику психологічних переживань і почуттів, досі залишається невідомою для читача. Твори видавалася лише один раз: оповідання «Чужа жінка» в 1901 р., а повість «З нового світу» у 1917 р. Вперше на дилогію звернула увагу Н. Шумило, проте, на жаль, це не стало темою її подальшої наукової розвідки. Саме при аналізі цих творів розкривається скарбниця творчого таланту митця, його тяжіння і своєрідна авторська інтерпретація художньо-естетичних засад модерністичної літератури перехідної доби, експериментування не лише зі змістом, але із формою творів. 
          Початок дослідження творчої спадщини Івана Липи покладено такими науковцями як П. Богацький, О. Казанова, В. Качкан, Кривуляк, І. Нечиталюк                     О. Шестель, Н. Шумило, О. Янчук, проте багато аспектів залишилось поза увагою. Вчені абсолютно не звернули увагу на особливості наративу, репрезентованого у творах модерніста, та оминули аналіз проблематики, зокрема і дилогії «Чужа жінка» та «З нового світу». Наратологія як методологія аналізу є сучасною та перспективною для сучасного літературознавства. Ґрунтовним дослідженням творів українського письменства у галузі «теорії оповіді» займаються літературознавці Л. Деркач, М. Кодак, Л. Козакова, В. Качмар, О. Копиленко, М. Легкий,                              Л. Мацевко-Бекерська, В. Сірук, О. Ткачук, О. Чумаченко та ін. Підхід «сприяє глибшому розумінню оповідної стратегії» митця, дозволяє виявити типові та оригінальні ознаки творчого методу письменника і тим самим дає йому можливість зайняти належне місце у  літературознавчому процесі [Див.: 8]. Тому дослідження творів І. Липи, зокрема і у фокусі сучасної методології, приверне увагу до його персони, сприятиме подальшому вивченню та зацікавленню читацької аудиторії. 
         Літературознавці відзначили багатство жанрової палітри І. Липи та схвально  відгукнулися про його новаторство в тематичному наповнені творів. Вчені виявили тенденцію до «новелізації» жанру повісті у творчості митця. Ця проблема потребує докладного вивчення у контексті родо-жанрових трансформацій та модифікацій кінця ХІХ — початку ХХ ст.. 
          Отже, вивчення дилогії Івана Липи «Чужа жінка» та «З нового світу» є актуальним як у зв'язку зі встановленням творчої персоналії письменника, так із метою заповнити пусті лакуни на карті історії української літератури, а разом з тим довести її органічний та поступовий характер розвитку.
          Мета магістерської роботи – проаналізувати жанрову та наративну своєрідність дилогії Івана Липи «Чужа жінка» та «З нового світу».
         Досягнення мети вимагає вирішення таких завдань :
•	з'ясувати місце творчості І. Липи у контексті модерністичної прози кінця ХІХ – початку ХХ століття;
•	окреслити теоретичні засади наратології; 
•	розкрити зміст понять «жанрова трансформація», «жанрова модифікація» та процесів «ліризації» прози у перехідну добу;
•	проаналізувати роль невласне-прямої мови, діалогів та внутрішніх монологів в процесі характеротворення в оповідання І. Липи «Чужа жінка»;
•	виявити композиційну та смислову роль вставних новел в оповідання                І. Липи «Чужа жінка»;
•	дослідити особливості авторської інтерпретації проблематики повісті                   І. Липи «З нового світу» та визначити своєрідність ідейно-тематичного наповнення твору;
•	проаналізувати танатологічні мотиви в екзистенційному дискурсі твору та мисленні письменника;
•	виявити типи суб’єктивної оповіді та їхнє значення для розкриття психології героя у повісті І. Липи «З нового світу»;
•	проаналізувати своєрідність передачі «чужого» мовлення у повісті                     І. Липи «З нового світу»;
•	дослідити особливості драматизації оповіді у повісті І. Липи «З нового світу»;
•	розглянути та охарактеризувати специфіку жанрових модифікацій твору І. Липи «З нового світу» у фокусі «ліризації» та «новелізації» повісті.
          Зв'язок з науковими програмами, темами, проблемами. Магістерську роботу виконано на кафедрі української літератури Одеського національного університету імені І. І. Мечникова, що входить до планів наукової держбюджетної теми «Жанрові процеси в українській літературі ХІХ – ХХІ століть : між каноном та некласичними формами». 
          Об'єкт дослідження ― дилогія  Івана Липи «Чужа жінка» та «З нового світу».
          Предмет дослідження ― жанрова та наративна своєрідність дилогії  Івана Липи «Чужа жінка» та «З нового світу».
          Для досягнення мети магістерської роботи було використано психологічний метод, що дав можливість дослідити особливості художнього розкриття внутрішнього світу та психіки головного герої та їхнього характеротворення. Завдяки наративному аналізу вдалося дослідити специфіку оповіді  та виділити наративні форми у дилогії І. Липи. Формальний метод використаний з метою дослідження особливостей композиції, формального упорядкування сценок-діалогів, які містять фабульне начало, процесів «новелізації» повісті І. Липи «З нового світу». Частково застосовано біографічний метод, що дало можливість простежити реалізацію авторських переконань та життєвих колізій в образі головного героя. 
         Методологічна база роботи складається з праць з теорії та історії літератури: Е. Балли, М. Бахтіна, Т. Бовсунівської, О. Бровко, Л. Гінзбург,                    О. Гнідан, Т. Гундорової,  І. Денисюка, Л. Деркач, Ж. Женетта,                                 М. Ільницького, О. Казанової, Н. Калениченко, В. Качмар, М. Кодака,                       Л. Козакова, О. Копиленко, О. Кривуляк, М. Легкого, Л. Мацевко-Бекерської, Л. Назаревич, І. Нечиталюк, А. Островської, І. Папуші, В. Пащенка,                        А. Печарський, І. Рибалко, В. Сірук, О. Ситник, М. Тищук, М. Ткачука,                      О. Ткачука, В. Тюпи, Б. Успенського, В. Фащенка, В. Хархун, О. Шестель,       Н. Шумило, В. Шміда, О. Чумаченко.    
         Новизна магістерської роботи зумовлюється тим, що вперше: 
- розглядається невідома дилогія І. Липи «Чужа жінка» та «З нового світу», детально проаналізовано ідейно-тематичне наповнення творів, схарактеризо- вано коло екзистенційних проблем та виявлено специфіку авторської інтерпретації цих проблем;
- простежено специфіку реалізації екзистенційних мотивів у повісті І. Липи «З нового світу», зокрема виявлено особливості розвитку танатологічних мотивів у поетиці твору;
- охарактеризовано композицію («твір у творі») оповідання «Чужа жінка» та визначено роль слова автора і слова героя у процесі характеротворення;
- здійснено аналіз наративу психологічної повісті Івана Липи «З нового світу» та схарактеризовано особливості реалізації наративної стратегії автора, яка спрямована на розкриття  психології головного героя та виявляється через саморепрезентацію гомодієгетичного наратора, сценічність зображення, внутрішню фокалізацію, наявність анахронічних зміщень та різні типи суб’єктивної оповіді;
- доведено наявність тенденції до  «новелізації» як своєрідної жанрової модифікації повісті І. Липи «З нового світу». 
          Теоретичне значення. Поглибили розуміння родо-жанрового синтезу та модифікації у період модерністичної літератури, розширили уявлення про можливості застосування наратології як сучасної методології у дослідженні творів перехідної епохи кінця  ХІХ — початку ХХ ст.  
          Практичне значення. Результати дослідження можуть бути використанні для розширення уявлення про літературний процес кінця ХІХ — початку ХХ ст.. Дослідження акцентує увагу на забутих і несправедливо викреслених письменників, тому може бути використане для сцецкурсу «Письменники другого плану», розробки курсу історії літератури кінця ХІХ — початку ХХ століття, а також курсу з теорії літератури. 
         Апробація роботи. Результати дослідження були представлені на Студентських наукових конференціях (2016, 2017 рр.) та Всеукраїнській науковій конференції Восьмих (Київ, 2016) та Дев'ятих (Полтава, 2018) Липівських читаннях. За темою роботи вийшло друком три статті та прозвучала доповідь на Наукових читаннях, присвячених пам'яті д. філол. н., професора Н. М. Шляхової.  
          Структура роботи. Робота складається зі вступу, чотирьох розділів із підрозділами, висновків та списку використаної літератури, що налічує вісімдесят одну позицію.

ВИСНОВКИ
      Творчість Іван Львовича Липи формувалася у період становлення модернізму на українських теренах, що зумовило оновлення стильових та жанрових форм. Тяжіння до новітніх тенденцій виявляється не лише у способі представлення художнього зображення, але й у родо-жанрових модифікаціях дилогії «Чужа жінка» та «З нового світу», де виразними є процеси «ліризації» і «новелізації» жанру повісті. 
      Оповідання «Чужа жінка» І. Липи репрезентовано гетеродієгетичним наратором в інтрадієгетичній ситуації, тому найбільш яскраво особливості психологічного стану та характеру героїв відтворюються засобами невласне-прямого мовлення. Увагу акцентовано на вмінні головної героїні одягати маску веселості, задля приховання істинних емоцій. У творі реалізується концепт гри, маски, який приховує справжню сутність людини. Створюється ефект театру, в якому Зіна є головною актрисою та режисером дійства. Принагідно у дискурс розповідача включаються філософські сентенції, роздуми про людське єство, духовне тяжіння до щирості чи лицемірства, які виявляють певне «злиття» думок героя та авторських інтенцій. Яскравим елементом характеротворення в оповіданні стає портрет Зіни, побудований за принципом «стереоскопічної рельєфності». Зовнішнє зображення доповнює її психологічний образ, що формується на антиномії веселості та драматичного розпачу. 
      Центральною фігурою дієгезису є герой Черченко, образ якого втілює автобіографічні інтенції, оскільки герой переживає ті ж обставини, які спіткали й самого І. Липу. Поетика цього твору демонструє домінування реалістичного традиційного зображення, проте виявляє тяжіння письменника вже до нових художніх форм. Невласне-пряма мова та форма внутрішнього діалогізованого монологу розкриває драматичність мислення та внутрішнього конфлікту між раціо та почуттям. Кожна репліка становить завершену думку та вводиться з метою порівняння  минулого і теперішнього або відтворення внутрішніх протиріч у душі героя. Мовлення має підкреслено емоційний характер, що виражається у вигляді фрагментації речень, риторичних запитаннях, звертаннях та окликах. Синтаксичні фігури свідчать про стан сильної психологічної напруги. Герой (суб’єкт), максимально дистанціюючись від самого себе (об’єкт), намагається оцінити себе зі сторони. Таким чином, активізується діалогічна модель «Я – Інший», яка конкретизується у формі «Я – до своєї душі».    
      В оповіданні І. Липи «Чужа жінка» найбільш яскраво та правдиво виявляються особливості світосприйняття, духовні цінності та характер у сценках-діалогах між головними героями. У творі реалізується діалог-диспут та діалог з домінатою висловлення одного зі співбесідників. Стилістичні маркери (вигуки, прикметник, риторичні питання, окличні речення) надають оповіді експресивності та стають певними характерними особливостями кожного з героїв.
      Специфікою композиційної організації оповідання І. Липи «Чужа жінка» є наявність двох вставних символічних новел-казок, що оформлюється як «твір у творі». Вставні тексти мають змістову та естетичну самостійність. Автор надає героям право заговорити від власного імені, стати авторами фікційних світів. Для цього використовується прийом сну та вигадки-фантазії. Вставні новели стають необхідним доповненням для розкриття внутрішнього сутності героїв, відтворює особливості світосприйняття, бачення свого життєвого призначання та відповідно місця у світі.  Головним художнім засобом є символ, який в завуальовані  формі, дозволяє матеріалізувати особливості внутрішнього світу героїв. У контексті всього твору вставні новели можна розглядати як доповнення, уточнення діалогу, який безперервно триває між героями протягом усього вечора. Незважаючи на те, що герої використовують інакомовлення, їм вдається нарешті щиро висловити свої думки та переживання. Обидві новели мають відкритий фінал і тісно вплетені в первинну оповідь. 
      І. Липа прагне відійти від традиційних міметичних прийомів писання та модернізувати власну творчість, що найкраще простежується у другій частині дилогії — психологічній повісті «З нового світу». Це виявляється як у своєрідності змістового наповнення твору, психологічного розкриття світовідчуття та душевної організації героя-митця, так і формальних особливостях будови, наративу, жанру. Проблемна парадигма повісті охоплює фундаментальні питання людського буття. Зокрема, виявляється проблема духовної реалізації творчої особистості у контексті буденного життя, а також автор інтерпретує ряд екзистенційних та морально-етичних проблем для глибинного розкриття психології героя.
      Твір цікавий перш за все новаторським трактуванням філософської проблеми пошуку Щастя, яке досягається через реалізацію різних аспектів буття (сімейне життя та творчість). Суб’єктивний оповідач постійно наголошує на власній винятковості, особливому життєвому призначенні. Натовп сприймається як сліпа юрба, яка не здатна самостійно вирватись із тенет стереотипів та традицій. Актуалізується проблема протистояння митця та натовпу, особистості та соціуму. Розвиток цієї проблеми виявляється і через ставлення героя-митця до інституту шлюбу. До зустрічі з дружиною сім'я сприймалася як пережиток минулого, який має лише форму, але вже давно втратив будь-який зміст. Для нього шлюб постає своєрідним способом виділитись з натовпу, показати своє месіанське призначання і власної дружини-Музи. 
      Автор вдається до осмислення феміністичної проблематики, що своєрідно розгортається у поглядах на призначення жінки та її місце у суспільстві. Дружина-муза є морально та інтелектуально сформованою особистістю, яка має власний світогляд.  Посутню роль у цій проблемі має питання вірності та зради, що набуває філософського осмислення. Для нього жінка є не просто шлюбною дружиною, а, власне кажучи, «спорідненою душею» ― Музою, тому зрада дружини стає тією пороговою ситуацією, що провокує усвідомлення самотності й трагізму людського існування.
      Визначальною стає екзистенційна проблема внутрішньої свободи особистості. Герой-оповідач ─ митець, який створює дійсність за допомогою художніх образів. Твори є саморефлексією художника, тобто містять відбиток внутрішнього «Я». Мистецтво є вершиною вияву свободи особистості, тому не може підкорятися законам та традиціям, адже це перетворює високохудожній твір на примітивний ремісничий виріб, виключає можливість розвитку та вдосконалення.  
      Неочікуване перевтілення зумовило роздвоєння особи героя-оповідача на іпостасі: митець та зраджений чоловіка. Психологічний стан коливається на межі свідомості та божевілля, а дійсність постає у вигляді підсвідомих візій та марень. Фактично втрата джерел творчого натхнення ─ спочатку дружини, а потім «скорботної Мадони» дорівнює моральній смерті. Це «межова ситуація», в якій герой пізнає власну сутність. Наголос переноситься на екзистенційну проблему пошуку сенсу існування. Неможливість його віднайти зумовлює усвідомлення абсурдності людського існування, і як наслідок вихід вбачається у «добровільній смерті».
      Своєрідно трактується мотив екзистенційного страху. Найбільший страх ― це втратити своє Я, стати частиною безликого натовпу. Екзистенційний мотив смерті у повісті трактується двояко. З одного боку, танатологічне бажання – це механізм психологічного захисту від оточення та звільнення від нестерпно-важких обов'язків. З іншого ракурсу ― це спосіб маніпулювання. Відбувається нагнітання танатологічних настроїв через семантичну акцентуацію концепта смерті. Бажання позбавити себе життя врешті стало нав’язливою ідеєю, манією, якої не можливо позбутися. У творі можна прослідкувати градацію настрою: розчарування – агресія – смуток – самотність – спустошення – апатія – самогубство. Сцена самогубства набуває демонстративності, постає як певна модель театральної гри. У повісті осмислюється одна з найфундаментальніших екзистенційних проблем, а саме відчуження та самотності митця. Спостерігається відчуження героя на родинному та соціальному рівнях. Самотність сприймається як особлива форма екзистенції, за якої можливо осягнути іншу реальність ― світ мистецтва. 
      Гомодієгетичний наратор виявляє себе через особові  займенники —  «я»  (виявляються у тексті 150 разів) «ми», «ти» та присвійний ― «мій». Це засвідчує те, що головний герой є єдиним носієм та інтерпретатором інформації, а дружина,  до якої він повсякчас апелює, стає втіленням його другого «Я». У повісті реалізується діалогічна модель «Я» ― «Інший», що дозволяє зробити висновки про майстерність відтворення психології героя, заглиблення в його внутрішній світ, відтворення «розірваності» душі й свідомості у найтяжчі моменти життя. Події подаються крізь призму сприйняття героя-оповідача, тобто з внутрішньої точки зору. Оповідач лише поверхово згадує минулі події, а основа увага концентрується навколо вражень, почуттів, емоцій, пов’язаних з цими подіями. Таким чином, зовнішня фабула  відсувається на другий план і наратив повісті перетворюється на відтворення психологічного стану. Найвиразніше емоційна насиченість повісті передається через синтаксичні та стилістичні конструкції. Риторичні звертання, окличні речення засвідчують експресивний характер оповіді, перехід врівноваженого голосу на підвищенні тони. 
      Сюжет повісті представляє собою поєднання одразу трьох часових вимірів – минулого, теперішнього, майбутнього. Оповідач пише лист-сповідь, перебуваючи теперішньому, звертається до минулого та конструює майбутнє. Отже, у творі наявні анахронії. Більша частина твору представлена у вигляді ретроспекції, яку можна назвати суб’єктивною, оскільки вона відбувається тільки у свідомості героя і оповідь передає теперішні думки. Ретроспекція розкриває психологію головного героя, оскільки є своєрідним поясненням його дій, а саме спроби самогубства, втечі. Така наративна стратегія дає можливість уявити цілісну картину життя героя. 
      У повісті «З нового світу» переплітаються резюмуючий та сценічний темпи викладу. Це дало можливість охарактеризувати в загальних рисах великий проміжок часу та більш детально відтворити важливі смислові події (супроводжуються вказівкою на час та місце). Оповідач уникає зайвих повторів ідентичних подій, які уповільнювали  розвиток сюжету. Автор послуговується найбільш придатною для відтворення складного та суперечливого стану на межі свідомих і підсвідомих марень, візій формою внутрішнього монологу та невласне-прямої мови. 
      Творчість І. Липи зацікавлює не тільки новаторством змісту, але й форми. Жанрові модифікації повісті «З нового світу» відбивають тяжіння письменника до  літературних тенденцій модернізму. «Новелізація» та «ліризація» художнього мислення, які відбивають особливості світосприйняття письменника, є прикметною ознакою переходової доби. Це виявляється в тому, що домінує внутрішня фабула і автор зосереджує увагу на монопереживаннях ліричного героя, слово якого стає домінуючим у загальному наративі твору. Виразним стає суб'єктивний хронотоп, в основі якого простір і час уяви, вражень свідомості наратора. Важлива роль належить окремим сценкам-діалогам, які мають смислову та композиційну завершеність, але при цьому є стислими та лаконічними. Тут вповні проявляється нове своєрідне світосприйняття автора і його художнього мислення, коли зображувана дійсність представлена як колаж окремих, цілісних за змістом і формою епізодів, уривків спогадів. Кожен такий епізод репрезентує окремий уривок потоку думок і почуттів героя, його життя. кожен такий уривок має завершену думку, і водночас додає та увиразнює мозаїку загальної проблематики всієї повісті. Діалоги часто стають засобом зображення сюжету, оскільки містять фабульне начало. Оповідач вводить у свій дискурс діалоги, створюючи конструкт «рамкової композиції». Завдяки цьому постійно відбувається градація драматичної напруги, посилюється емоційність твору. У повісті можна виділити і пуант, що стає відправною точкою, яка кардинально змінює життя героя його уявлення про світ та своє місце в ньому, підштовхує до змін. Спостерігаються наявні повтори-обрамлення («подвійне обрамлення» як модифікація «кільцевої побудови»), та перегук назви з останнім реченням.  
      Дилогія яскраво демонструє еволюцію ідіостилю І. Липи та художнього мислення, що зумовлено розвитком модерністичних тенденцій в українській літературі кінця ХІХ – початку ХХ ст. Уже в першому творі проявляється спосіб мислення письменника як модерніста. Це позначено превалюванням слова героя над словом автора, елементами театралізації, а також багатством символіки. Проте формально автору ще важко відійти від усталеної традиції, що виявляється у способах організації наративу твору. У повісті «З нового світу», що складає дилогію письменника, вповні розкривається нове своєрідне світосприйняття автора , адже у творі постає безпосередній показ екзистенційної ситуації героєм-митцем, виявляються модифікації наративних форм, що зумовлене процесами ліризації прози перехідної доби та тяжіння автора до «новелізації» жанру повісті, що зумовлює специфіку сюжетно-композиційної організації твору.  
      Дилогія І. Липи «Чужа жінка» та «З нового світу» дозволяє зробити висновки про багатство та різноманітність творчості І. Липи, а про самого письменника як неординарну постать в літературному процесі кінця ХІХ — початку ХХ століття. Цією розвідкою ми намагалися бодай заглянути до творчої майстерні талановитого, проте не по праву забутого автора.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
1.	Байцар А. Л. Іван Липа творив у Винниках. Тут він залишився назавжди... Винники Plus. 2011. URL : http://plus.lviv.ua/publ/21-1-0-515 (дата            звернення : 15.09.2018) 
2.	Балла Е. Психологічний тип наратора в лірико-пейзажних новелах               Є. Гуцала «Концентричні кола осені» та «Прелюдія весни». Сучасні проблеми мовознавства та літературознавства : зб. наук. пр. / відп. ред.    І. В. Сабадош. Ужгород : УжНУ, 2005. Вип. 9. С. 9 –12. 
3.	Бахтин М.М. Проблемы поэтики Достоевского. Москва : Директ-Медиа, 2007. 608 с.
4.	Бовсунівська Т. В. Теоритичний зріз проблеми жанрових модифікацій. Літературознавчі студії. 2013. № 40. С. 74 – 81. 
5.	Бовсунівська Т. В. Теорія літературних жанрів : монографія. Київ: КНУ         ім. Т. Шевченка, 2009. 519 с.
6.	Богацький П. [ Рец. На повість І. Липи «З нового світу» ]. Книгар. 1918. № 5 – 16. Ч. 9. С. 522 – 524.
7.	Борисова Т. В. Культурно-онтологічні основи "надії" (історико-філософський аналіз) : автореф. дис. ... канд. філософ. наук. Дніпропетровськ, 2006. 22 с.
8.	Бровко О. О. Новелізація в структурі української прози : модифікації та  функції : монографія. Луганськ: ДЗ "ЛНУ імені Тараса Шевченка, 2011.   400 с.
9.	Галич О., Назарець В., Васильєв Є. Теорія літератури : підручник. Київ : Либідь, 2001. 486 с. 
10.	Гинсбург Л. О психологической прозе. Изд. 2-е., оформл. худож.                        Л. Яценка. Ленинград : Художественная литература, 1976. 448 с. 
11.	Гундорова Т. ПроЯвлення слова. Дискурс раннього українського модернізму. Вид. 2-ге, переробл. і доповн. Київ : Часопис «Критика», 2009. 437 с.
12.	Денисюк І. О. Розвиток української малої прози кінця ХІХ – початку  ХХ  ст. : монографія. Львів : ЛНУ, 1999. 280 с.
13.	Деркач Л. М. Наративні моделі у прозі В. Підмогильного : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Київ, 2008. 20 с.
14.	Жаборюк А. Портрет малярський і портрет літературний. Про літературу, малярство і українську національну ідею (статті й есе різних років). Одеса : Астропринт, 2008. С. 97 – 104. 
15.	 Женетт Ж. Повествовательный дискурс : у 2 т. Москва : Изд.–во имени Сабашкиновых, 1998. Т. 2.
16.	Ільницький М. М. Література українського відродження: Напрями і течії в українській літературі 20-х - поч. 30-х рр. ХХ ст. Львів : Львів. обл. Наук.-метод. інст. освіти, 1994. 72 с.
17.	Історія української літератури. Кінець ХІХ  початку ХХ ст. : у 2 кн. : підручник / за заг. ред. проф. О. Д. Гнідан. Київ : Либідь, 2006. Кн. 2. 495 с.
18.	Казанова О. В. Новелістика В. Стефаника і родо-жанрові особливості української малої прози кінця XIX - початку XX століття : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Одеса, 2008. 20 с.
19.	Казанова О. В. Новелізація повісті Івана Липи «Нові хрести». Проблеми сучасного літературознавства. 2013. №17. С. 125 – 136.
20.	Калениченко Н. Українська література ХІХ ст. Напрями, течії : навчальний посібник. Київ : Наукова думка, 1977. 316 с.
21.	Камю А. Миф о Сизифе. Бунтующий человек. Минск : Поппури, 1998.               315 с.
22.	Качкан В. Посланник на ниву слова ( Іван Липа в освітленні нових історичних джерел та матеріалів ). Народознавчі зошити. 2010. № 1 – 2.            С. 182 – 202.
23.	Качмар В. М. Повістева творчість Богдана Лепкого. Типи нарації : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Київ, 2006. 20 с.
24.	Кодак М. Авторська свідомість і поетика. Вісник Запорізького державного університету. 2001. № 1. С. 1 – 3.
25.	Кодак М. П. Поетика як система : літ.-крит. нарис. Вид. 2-ге доповн.                Луцьк : ПВД «Твердиня», 2010. 176 с.
26.	Козакова Л. О. Наратив малої прози О. Гончара : автореф. дис. ... філол. наук. Київ, 2008. 22 с.
27.	Костюк В. І. Поетика фрагменту і художня цілісність твору : автореф. дис. ... філол. наук. Київ, 2000. 17 с. 
28.	Копиленко О. Наратив як модель світу : структурна побудова і проекція на художній текст. Слово і час. 2003. № 11. С. 10 – 16.
29.	Копыстянская Н.Ф. Жанровые модификации в чешской литературе : монографія. Львов: Вища школа, 1978. С.138.
30.	Кривуляк О. Зі свідомості небуття : Листування І. Липи з С. Єфремовим. Слово і час.  2003. № 10. С. – 58.
31.	Кривуляк О. В. Трансформація естетики символізму в новелах М. Яцківа, О. Плюща, І. Липи : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Київ, 2007. 18 с. 
32.	Легкий М. Форми художнього викладу в малій прозі Івана Франка : автореф. дис. ... філол. наук. Львів, 1997. 17 с. 
33.	Ленська С. В. Жанрова специфіка малих епічних форм у теоретико-літературознавчому дискурсі. Наукові записки Харківського національного педагогічного ун-ту ім. ГС Сковороди. 2013. №4. С. 85 – 93.
34.	Липа І. Вірші. Українська муза. Київ, 1908. С. 823 – 832.
35.	Липа І. З нового світу : повість. Київ : Шлях, 1917. 24 с. 
36.	Липа І. Чужа жінка. Вісник Левада. Галицько-руський альманах. Львів, 1901. № 10. С. 11 – 34. 
37.	Липа Ю. Світильник неугасимий : Життя як казка (1865 ― 1923) : зб. стат. і матер., приурочених 100-літньому ювілею з дня народження Юрія Липи. Івано-Франківськ, 2000. – С. 116 — 136.
38.	Літературознавчий словник-довідник / за ред. Р. Т. Гром'яка, Ю. І. Коваліва,     В. І. Терамка.  Київ : Академія, 2007. 752 с.
39.	Мацевко-Бекерська Л. В. Українська мала проза кінця ХІХ – початку ХХ століть у дзеркалі наратології : монографія. Львів : Сплайн, 2008. 408 с.
40.	Музика В. В. Специфіка наративу у психологічній повісті І. Липи «З нового світу» :  Восьмі Липівські читання. Матеріали Всеукраїнської наук. конф. [Київ, 22 квітня 2016; Канів, 1 червня 2016.] / упоряд. Г. Дольник. Київ : УВС ім. Ю. Липи, 2017. С. 107 – 111.
41.	Музика В. В. Танатологічні мотиви в екзистенційному контексті І. Липи «З нового світу : Дев'яті Липівські читання. Матеріали Всеукраїнської науково-практичної конф. [м. Полтава, 11 — 12 травня 2018] / упоряд.                      Г. Дольник. Полтава : ПУЕТ, 2018. С. 251 – 257.
42.	Музика В. В. Форми нарації у повісті І. Липи «З нового світу». Філологічні студії : зб. наук. статей студентів філологічного факультету / відп. ред.     В. Б. Мусій. Одеса : Одеський національний університет імені                                 І. І. Мечникова, 2016. С. 221 – 226.
43.	Назаревич Л. Екзистенційність як домінантна риса літературної доби модернізму. Теорія літератури, компаративістика, україністика : зб. наук. праць з нагоди сімдесятиріччя док. філ. наук, проф., акад. Академії вищої школи України Р. Гром'яка. Тернопіль : Studia methodologica. 2007. № 19.     С. 103 – 110.
44.	Назаревич Л. Т. Екзистенційність як філософська та художньо-естетична домінанта української малої прози кінця ХІХ –  початку ХХ століття : автореф. дис. ... філол. наук.  Тернопіль, 2008. 19 с.
45.	Нечиталюк І. В. Онтологічна інтерпретація мотиву смерті у малій прозі кінця ХІХ – початку ХХ століття. Проблеми сучасного літературознавства : зб. наук. пр. / відп. ред. Є. М. Черноіваненко. Одеса : Астропринт, 2014. Вип. 18.  С. 169 – 182.
46.	Нечиталюк І. В. Формально-змістова модифікація малої прози кінця ХІХ — початку ХХ століття. Науковий вісник кафедри Юнеско КНЛУ. 2013. №26. С. 165 – 171.
47.	Островська А. С. Авторська свідомість і сюжетно-композиційна організація новел В. Стефаника. Питання літературознавства. Чернівці, 1998. № 5 (62). С. 57 – 67.
48.	Папуша И. Анализ повествовательной техники А. И. Куприна в повести «Поединок» Studia methodologica. Тернопіль, 2002. № 11. С. 81 ― 94.
49.	Папуша І. «Що таке наратологія?» (Огляд концепцій). Наративні виміри літератури : тези доп. Міжнародної конф. з наратології, 23 – 24 жовт. 2003 р.  ∕  відп. ред. І. В. Папуша. Тернопіль : Studia methodologica, 2005. № 16. С. 29 – 46.
50.	Пащенко М. В. Автор і герой у новелістичній прозі (структурно-суб'єктивний, типологічний, прагматично-жанровий аспекти). Автор і авторство у словесній творчості : зб. наук. пр.  ∕  відп. ред. Шляхова Н. М. Одеса : Поліграф, 2007.  С. 203 – 235.
51.	Петрів О. Екзистенціальні ідеї Володимира Винниченка у контексті європейської соціальної філософії століття : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Київ, 2006. 19 с.
52.	Печарський А. Психоаналітичний аспект української белетристики першої третини ХХ сторіччя : монографія. Львів : ЛНУ імені Івана Франка, 2011.            466 с.
53.	Пляченко А. «Я твердо знаю, що кращі дні прийдуть». Чорноморські новини. 2013. 23 лют. № 016 — 017. С. 7.
54.	 Погребник Ф. Один з «тарасівців». Дзвін. 1990. № 1. С. 26.
55.	Рибалко І. В. Жанр новели в українському історико-літературному процесі ХІХ - ХХ століть : навчальний посібник. Дніпропетровськ: НМетАУ, 2014. 52 с.
56.	Сірук В. Наративні структури в українській новелістиці 80 – 90-х років ХХ ст. (типологія та внутрішньотекстові моделі) : автореф. дис. ... канд. філол. наук. :  Київ, 2003. 21 с.
57.	Ситник О. Жанровий код новели та його модерністська трансформація. Філологічні науки.  2014. №18. С. 50 – 54.  
58.	Словник символів / за ред. Потапенко О.І., Дмитренко М.К., Потапенко Г. І. та ін. Київ : Редакція часопису «Народознавство», 1997. 178 с.
59.	Сучасний словник з етики : словник / за ред. М. Г. Тофтул. Житомир :               Вид-во ЖДУ імені І. Франка, 2014. 416 с.
60.	Собчук О. В. Переосмислення понять наративності, персонажа та фокалізації в сучасній когнітивній наратології. Магістеріум. Літературознавчі студії. Київ, 2012. Вип. 48. С. 108 – 113.
61.	Теория литературы : в 2 т. / под. ред. Н. Д. Тамарченко. Москва : Издательский центр «Академия», 2004. Т. 1. 512 с.
62.	Теоретическая поэтика. Теоретическая поэтика : понятия и определения. Хрестоматия / под. ред. Н. Д. Тамарченко. Москва : РГГУ, 1999. 468 с.
63.	Тищук Т. М. Повість як жанр : головні принципи та композиційні можливості (на матеріалі української та російської прози ХІХ-початку ХХ століття) : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Дніпропетровськ, 1999. 19 с.
64.	Ткачук М. П. Наративні моделі українського письменства : монографія. Тернопіль : ТНПУ, Медобори, 2007. 464 с.
65.	Ткачук О. М. Наратологічні принципи прози Михайла Яцківа : автореф. дис. ... канд. філол. наук.  Київ, 2011. 20 с.
66.	Ткачук О. Наратологічний словник.  Тернопіль : Астон, 2002. 173 с.
67.	Тюпа В. Наратология как аналитика повествовательного дискурса («Архиерей» А. Чехова).Тверь : Твер. гос. Ун-т, 1970. 58 с.
68.	Успенский Б. Поэтика композиции. Структура художественного текста и типология композиционной формы. Москва : Искусство, 2000. 348 с.
69.	Фащенко В. У глибинах людського буття : Літературознавчі студії / вступ. ст. В. Г. Полтавчука. Одеса : Маяк, 2005. 640 с.
70.	 Фащенко В. В. Відкриття нового і діалектика почуттів. Київ: Дніпро, 1977.           250 с.
71.	Фльорко Л. Самотність людини як проблема сучасної європейської філософії : автореф. дис. ... канд. філософ. наук. Львів, 2006. 20 с.
72.	Франко І. Я. Зібрання творів у 50 т. Київ: Наукова думка, 1976. Т. 2.  
73.	Хархун В. П. Поетика роману Володимира Винниченка “Записки кирпатого Мефістофеля” : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Київ, 2000. 15 с.
74.	Хализев В. Е. Теория литературы : учебник. Москва: "Высшая школа", 1999. 237 с.
75.	Хмель О. Екзистенціалістські мотиви в «Сибірських новелах»                               Б. Антоненка- Давидовича : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Харків, 2007. 21 с. 
76.	Чумаченко О. Ю. Проза Володимира Винниченка : авторські інтенції та наративні стратегії : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Кіровоград, 2009.        23 с. 
77.	Шестель О. Г. Художнє зображення національного характеру у творчості Івана Липи : автореф. дис. ... канд. філол. наук. Дніпропетровськ, 2009.               17 с.    
78.	Шмид В. Нарратология ∕ В. Шмид. – М. : Языки славянской культуры, 2003. – 312 с.
79.	Шумило Н. Іван Липа – прозаїк нового часу. Дивослово. 2009. № 6. С. 53 - 56.
80.	Шумило Н. М. Під знаком національної самобутності: Українська художня проза і літературна критика к. ХІХ – п. ХХ ст. / від. ред. П. М. Київ : Задруга, 2003. 354 с.
81.	Янчук О. Всесвіт творчості Івана Липи : Матеріали громадського лекторію. Одеса. 1999. 5 с.