Одеський національний університет імені І. І. Мечникова
(повне найменування вищого навчального закладу)
Філологічний факультет
(повне найменування інституту/факультету)
Кафедра прикладної лінгвістики
(повна назва кафедри)

Дипломна робота
«Вербалізація комунікативної поведінки акцентуйованих особистостей персонажів у гостросюжетних творах: психолінгвістичне дослідження»
 «Verbalization of communicative behavior of the accented characters in the action-packed writings: psycholinguistic research»

на здобуття ступеня вищої освіти «магістр»

Виконала: студентка денної форми навчання
спеціальності 035 Філологія 
035.10 Прикладна лінгвістика
Шпаченко Альона Сергіївна

Науковий керівник:
к. філол. н., доц. Семененко О. Ю._________ 
Рецензент:
д. філол. н., проф. Кондратенко Н. В. 

Рекомендовано до захисту:
протокол засідання кафедри
№ __ від ____________2018 р. 
Завідувач кафедри
	проф. Кондратенко Н. В.
	(підпис)		Захищено на засіданні ЕК № ___
протокол № _ від _______2018 р.	
Оцінка______________/___	___/_____
(за національною шкалою/шкалою ЕСТS/ бали)
Голова ЕК
	проф. Кондратенко Н. В.
	(підпис)		

Одеса – 2018
ЗМІСТ
Вступ……………………………………………………………………….........3-7
Розділ 1. Поняття акцентуйованої особистості в психології та лінгвістиці..........................................................................................................8-39
1.1. Акцентуація як засадниче поняття психолінгвістики…………….........8-16
1.1.1. Дослідження акцентуації в психології………………………………...8-13
1.1.2. Типологія акцентуацій А. Є. Лічка…………………………………...13-16
1.2. Теорія акцентуйованих особистостей К. Леонгарда…………………..16-25
1.3.Психолінгвістичні аспекти дослідження акцентуйованих особистостей………………………………………………………………….25-30
1.4. Психолінгвістичні дослідження художнього тексту………………….30-39
Розділ 2. Специфіка відтворення мовлення акцентуйованих особистостей у літературі…………………………………………………………………..40-59
2.1. Паранояльний тип мовної особистості в художньому тексті………...41-44
2.2. Емотивний тип мовної особистості в художньому тексті…………….44-47
2.3. Шизоїдний тип мовної особистості в художньому тексті……………47-51
2.4. Лабільний тип мовної особистості в художньому тексті……………..51-53
2.5. Депресивний тип мовної особистості в художньому тексті…….........54-59
Висновки……………………………………………………………………..60-64
Список використаної літератури……………………………………........65-70
Додаток……………………………………………………………………...71-128

ВСТУП
Одною з центральних проблем сучасної лінгвістики є проблема мовної особистості (Ю. М. Караулов, О. М. Шахнарович, П. В. Зернецький, С. О. Сухих). Акцентуація характеру як індивідуально-типологічна особливість особистості висвітлювалася у працях П. Б. Ганнушкіна, О. В. Кербікова, Е. Кречмера, К. Леонгарда, А. Є. Лічко, Р. С. Немова, О. Д. Шмельова. Концептуальні положення їх досліджень стали підґрунтям сучасних робіт прикладного характеру. 							У науковій праці розглядається дискурс акцентуйованих особистостей, тобто особистостей, які завдяки наявності в їхній психологічній структурі яскравих рис опиняються на межі психологічної норми й патології (К. Леонгард). Незважаючи на певну опрацьованість теоретичних питань, типологія та феноменологія акцентуйованих рис особистості, а також наявність ряду прикладних досліджень в плані їх діагностики та психологічної корекції, питання оцінки акцентуйованих властивостей особистості з її мовними виявами розроблені не повною мірою. Аналіз дискурсу акцентуйованих мовних особистостей є плідним у когнітивному ракурсі, адже в критичних ситуаціях у мовленні таких людей виявляються численні приховані риси індивідуальної концептуальної картини світу. Окрім цього, концептуальні девіації акцентуйованих мовних особистостей суттєво впливають на специфіку їхньої вербальної поведінки, призводячи до комунікативних девіацій. Зважаючи на це, аналіз дискурсу акцентуйованих мовних особистостей є важливим внеском не тільки в дослідження мовної особистості, а й у розв'язання проблем комунікативних і текстових аномалій, що активно розробляється в сучасній лінгвістиці (Ф. С. Бацевич, О. П. Воробйова, Л. Л. Славова).							Актуальність дослідження зумовлена загальною спрямованістю сучасної лінгвістичної парадигми на застосування комунікативного й когнітивного підходів для аналізу дискурсу акцентуйованих мовних особистостей, що дозволяє простежити кореляцію між специфікою вербальної поведінки таких особистостей і особливостями їхньої концептуальної картини світу. Проблеми відображення акцентуйованих рис характеру психолінгвістичних особливостей у текстах, взаємозв'язок особливостей сприйняття мовного повідомлення з психологічними особливостями особистості, а також індивідуальні відмінності у сприйнятті тексту, зокрема оцінку психолінгвістичної  мовленнєвої діяльності осіб є досить важливими для лінгвістики і загальної психології. Проведене дослідження є також актуальним у ракурсі орієнтації сучасних лінгвістичних досліджень на вивчення текстових аномалій і комунікативних девіацій.  		Метою дослідження є обґрунтування психолінгвістичного підходу до виявлення акцентуйованих рис характеру через аналіз гостросюжетної зарубіжної літератури. Встановлення особливостей комунікативної поведінки персонажів – акцентуйованих мовних особистостей, що відбивають специфіку їх концептуальної картини світу.					Відповідно до поставленої мети було окреслено такі завдання:
1.	обґрунтувати психолінгвістичний підхід до художнього тексту;
2.	схарактеризувати картини світу окремих типів персонажів – акцентуйованих мовних особистостей на основі специфіки дискурсивних виявів індивідуальних, концептуальних, ціннісних та емотивних домінант, індивідуальних комбінацій когнітивних стилів і особливостей індивідуальної образності;
3.	виявити емоційно-смислові домінанти як провідні психологічні конструкти художнього тексту;
4.	з’ясувати основні психолінгвістичні предикатори та особливості  відображення в них акцентуацій характеру;
5.	дослідити зв'язок особливостей сприйняття мовного повідомлення з психологічними особливостями особистості;
6.	встановити комунікативні та когнітивні параметри аналізу дискурсу персонажів – акцентуйованих мовних особистостей у зарубіжній  художній прозі;
7.	визначити ірраціональні вияви та концептуальні девіації в дискурсі акцентуйованих мовних особистостей;
8.	описати комунікативну поведінку акцентуйованих мовних особистостей з урахуванням співвідношення вербального самовираження, специфіки індивідуальних стратегій та засобів вирішення вербальних конфліктів у їхньому дискурсі.									Об'єктом дослідження є мовне повідомлення (текст) як знаковий продукт. Розглянуто дискурс персонажів – акцентуйованих мовних особистостей у зарубіжній художній прозі. Проаналізовано тексти таких жанрів  як оповідання та роман. Аналізуються образи персонажів у їх сюжетному розвитку і вербальному прояві.	
Предметом дослідження є акцентуйовані особистості за класифікацією К. Леонгарда у зарубіжній художній прозі. Розглянуто особистісні концепти літературних героїв у їх вербальному вияві як вираження концептосфери та мовної картини світу. Ми звертаємо увагу на психолінгвістичні прояви (предикатори) акцентуйованих рис особистості в мовних (лексичних, стилістичних, синтаксичних, пунктуаційних) характеристиках текстів. При цьому ми спираємося на положення JI. C. Виготського про те, що «скрізь – у фонетиці, морфології, лексиці та семантиці, навіть у ритміці, метриці й музиці – за граматичними і формальними категоріями ховаються психологічні» [32, с. 57].	
Матеріалом дослідження слугували художніх твори американських письменників: С. Кінг «Возвратившийся Каин» (1968), «Кэрри» (1974), «Ярость» (1977), «Способный ученик» (1982); Дж. Фаулз «Коллекционер» (1963), Ч. Паланік «Бойцовский клуб» (1996), Т. Гарріс «Молчание ягнят» (1988), М. Геддон «Загадочное ночное убийство собаки» (2003), Д. Зельцер «Омен» (1976), Д. Кіз «Цветы для Элджернона» (1959), І. Бенкс «Осиная фабрика» (1984), Л. Шрайвер «Нам нужно поговорить о Кевине» (2003), Б. І. Елліс «Американский психопат» (1991), К. Кізі «Над кукушкиным гнездом» (1962) тощо.			
У курсовій роботі були застосовані методи й прийоми: на підготовчому етапі був здійснений інформаційно-психологічний аналіз наукової літератури, що описує особистісні особливості авторів та персонажів художніх творів. Твори цих авторів були проаналізовані за допомогою методів психолінгвістики на предмет наявності ознак відповідних акцентуацій на рівні сюжету, функцій персонажів, лексичного складу, синтаксису і, в цілому, психостилістичних параметрів. У роботі використана комплексна методика дослідження. Основними методами дослідження слугували: контекстологічний аналіз, компонентний аналіз, метод семантичного поля, а також психолінгвістичні методи асоціацій за подібністю і за контрастом, психологічний аналіз, літературознавчий аналіз, структурно-функціональний аналіз тексту. Також використана методика концептуального аналізу дискурсу й елементи інтерпретації тексту для дослідження мовленнєвих виявів Я-концепції, ірраціональності, когнітивних стилів таких особистостей, а також для визначення їхніх ціннісних, емотивних домінант, концептуальних девіацій та типових для них образних засобів. 									
Методологічною основою дослідження стали принципи системного та цілісного підходу до вивчення особистості та індивідуальності (Б. Г. Ананьєв, Л. І. Анциферова, Л. C. Виготський, Б. Ф. Ломов, Н. І. Рейнвальд, Д. Й. Фельдштейн); концепція багатовимірно-функціональної організації властивостей особистості та індивідуальності (А. В. Крупнов); положення теорій індивідуальності (B. C. Мерлін, В. Д. Небиліцин, В. М. Русалов), вчення про акцентуації характеру (К. Леонгард, А. Є. Лічко). Важливими працями стали базові методологічні принципи вітчизняної загальної психології – системності, детермінізму, розвитку, єдності свідомості й діяльності (Б. Г. Ананьєв, О. М. Леонтьєв, Б. Ф. Ломов, В. С. Мерлін, С. Л. Рубінштейн); концепція смислової структури свідомості (В. П. Зінченко; О. М. Леонтьєв, В. В. Столін); принципи конструктивістської парадигми сучасної психології. Особливу цінність для нас мали положення про типи особистості, висунуті вітчизняним психіатром П. Б. Ганнушкіним, який вивчав особливості емоційно-вольової сфери при психопатіях, К. Леонгардом, який розвинув концепцію акцентуйованої особистості, і А. Є. Лічко, який застосував поняття акцентуації до дослідження різних проявів відхилень у поведінці особистості. У курсовій роботі використані також публікації, що описують типології особистостей, які знаходяться в прикордонних станах, що характеризуються відхиленою поведінкою і/або душевними розладами (Б. С. Братусь, Б. В. Зейгарник). Ми враховували і дослідження в галузі медичної психології та диференційної психодіагностики (А. Г. Маклаков, В. Н. Машков, В. Д. Менделевич).	
Отримані результати дозволять обґрунтувати рекомендації щодо психолінгвістичного аналізу тематики, синтаксису і стилю художніх текстів, виявлення ознак, що характеризують відображення у тексті акцентуйованих рис характеру. Це може стати основою для розробки нового психодіагностичного підходу, що дозволяє на проективній основі виявляти психолінгвістичні предикатори (ознаки) акцентуйованих рис характеру. Подібного роду дослідження дають подальший стимул робіт у галузі лінгводіагностики і психодіагностики особистості.
	Апробація роботи. Результати роботи були представлені на: Всеукраїнській науково-практичній конференції студентів та молодих учених «Антропоцентрична скерованість сучасної наукової лінгвістичної парадигми» (Миколаїв, 17 квітня 2018 р.); ІІ Всеукраїнській науково-практичній Інтернет-конференції студентів, аспірантів та молодих учених «Актуальні проблеми сучасної мовної та літературної освіти в середніх навчальних закладах» (Вінниця, 7 травня 2018 р.). Дослідження представлені в матеріалах, опублікованих у збірнику статей філологічного факультету ОНУ «Філологічні студії» у 2018 році. 

ВИСНОВКИ
З формуванням антропоцентричної парадигми в лінгвістиці, коли фокус лінгвістичних досліджень перемістився з вивчення мовних фактів і явищ самих по собі на головного суб’єкта усіх мовних процесів, тобто носія мови з його бажаннями, потребами й намірами, у науковий обіг стрімко увійшло і закріпилося поняття «мовної особистості»,  яка розглядається як носій індивідуальної мовної картин світу та індивідуального стилю вербальної поведінки. У понятті мовної особистості фіксується зв'язок мови з її індивідуальною свідомістю, з її світоглядом. Будь-яка особистість виявляє себе і свою суб'єктність не тільки через предметну діяльність, а й через спілкування, яке неможливе без мови і мовлення. Мова людини відображає його внутрішній світ, слугує джерелом знання про її особу. Більше того, людину не можна вивчити поза межами мови, оскільки, навіть у простих життєвих ситуаціях, важко зрозуміти, що вдає із себе людина, поки ми не почуємо, як і що вона говорить. Але також неможливо мову розглядати у відриві від людини, тому що без особистості, що говорить, вона залишається не більш, ніж системою знаків. Ця думка підтверджується В. Воробйовим, який вважає, що «про особистість можна говорити тільки як про мовну особистість, що втілена в мові».			
Чинником, що породжує природу акцентуйованої сфери особистості, є «своєрідність її пізнавальної, емоційної, мотиваційної сфер, яка в результаті вирізняє кожну окрему особистість з-поміж інших. З огляду на це важливим кроком у дослідженні акцентуйованої сфери особистості є визначення специфіки усіх сфер особистісного буття – пізнання, емоцій, мотивацій, а також встановлення особливостей соціальної інтеракції людини із навколишнім середовищем» [32, с. 154]. Образ світу особистості описується через значення, яке за Л. С. Виготським, дає змогу не лише встановити взаємозв’язок між мисленням та мовленням, а й слугує вираженням як історичної, так і індивідуальної природи свідомості особистості. Таким чином, значення як одиниця семантики у системі мови та одночасно одиниця психосемантики як вираження смислової сфери людини та її свідомості, що виражається у мовленні, слугує потужним ґрунтом для вироблення психолінгвістичного інструментарію, спрямованого на дослідження особистості.		
Аналіз дискурсу акцентуйованих особистостей, які балансують на межі психологічної норми й патології, представляє інтерес для комунікативно-когнітивних досліджень, оскільки унаслідок психологічної дисгармонії й внутрішньої конфліктності мовна картина світу акцентуантів опиняється на межі нормальної й патологічної.	Акцентуації – це не психічні розлади, однак, якісь властивості схожі з такими і це дозволяє припускати наявність зв'язків між ними. Акцентуйована особистість відчуває труднощі у підтримці нормального способу життя. 	До акцентуацій відносять групу стійких загострених рис характеру людини, вроджених або набутих. Негативною стороною цієї проблеми можуть стати порушення взаємин з людьми, а також адаптації у навколишньому середовищі.					
При акцентуації зазвичай відбувається порушення психічної рівноваги, глибина якого залежить від ступеня вираженості одних психічних властивостей і недостатнім розвитком інших. Може спостерігатися надмірна емоційна збудливість при відсутності контролю людини над власною поведінкою, а також реакціями, які були викликані емоційними причинами. Виникають тривожність, підозрілість та невпевненість при відсутності адекватної оцінки подій, що відбуваються, а також втрата почуття реальності. У поведінці акцентуанта може проявлятися егоїзм, надмірні зазіхання на власну значимість.	Уі ці властивості характеру можуть бути і у психічно нормальної особи. Однак вони врівноважуються іншими рисами характеру і, тому, представляються більш збалансованими. 			
У курсовій роботі особливу увагу приділено концепціям К. Леонгарда, А. Є. Лічко та П. Б. Ганнушкіна. Дослідження в галузі акцентуацій підтверджують, що чисті типи трапляються рідко, більш поширені змішані типи і типи з не явно вираженою акцентуацією. Однак очевидно, що акцентуйованість у будь-якому випадку проявляється у характері спілкування. Акцентуації характеру можуть розвиватися під впливом різних факторів, серед яких важливу роль грають властивості нервової системи, особливості сімейного виховання, соціального оточення, професійної діяльності, фізичного здоров'я. 		
Результати дослідження дозволили обґрунтувати, що у мовленні людини реалізується система мови, психолінгвістичні закономірності організації мовлення, а також проявляються особистісні особливості автора. Текст обумовлений не тільки лінгвістичними, але і психологічними закономірностями вираження сенсу. Однією зі сфер прояву особистості є створення художнього тексту, організуючим центром якого є його емоційно-смислова домінанта. Структури створеного особистістю тексту нерідко містять у собі предикатори рис акцентуйованої особистості. Психологічні особливості особистості (автора) і особистість в цілому (тим більше, акцентуйована) досить наочно проявляються у письмовому мовленні. 	
Текст (художній) може являти собою вербальний прояв психолінгвістичних рис акцентуанта. При цьому різні акцентуйовані риси особистості знаходять свій вияв у різних типах текстів. Персонаж художнього твору є модельною мовною особистістю, адже штучно змодельований світ художнього дискурсу відбиває властивості реального світу. Аналіз дискурсу модельних мовних особистостей дозволяє дослідникові враховувати як зовнішні, так і внутрішні, як діалогічні, так і монологічні висловлювання, а також комплекс рис індивідуальної вербальної поведінки персонажа.		
Проведене дослідження доводить наявність значної кількості персонажів із психологічною акцентуацією, тобто модельних акцентуйованих мовних особистостей у гостросюжетній зарубіжній художній прозі. Найбільш поширеними виявилися такі типи акцентуйованих мовних особистостей, як паранояльні, шизоїдні, емотивні, лабільні та депресивні. 											Паранояльна мовна особистість утілює особливості акцентуації у концептах влади, сили, могутності, прихованої агресивності, що корелюють з внутрішньою слабкістю, почуттям страху, тривожнісю та невпевненістю. На основі мовленнєвих актів  паранояльної акцентуації виокремлюються типи стратегій, де домінує пряма вербальна ворожість, авторитарність, іронічність. Найчастіше при паранояльній акцентуації у мовленні спостерігається реалізація концептів переслідування, одержимості, гіперболізації; знищення, руйнування. Мовлення характеризується уривчастістю, фрагментарністю. 	
Шизоїдні акцентуації особистості включають концепти марення та омани, які реалізуються у нав’язливих повторах слів, словосполучень та речень. Шизоїдні акцентуанти, як і депресивні, характеризуються замкненістю та відстороненістю від навколишнього світу, тому в них знижена потреба у встановленні контактів з оточуючими. Вони малослівні, але у мовленні виявляються амбівалентні концепти – у шизоїдному типі це чутливість і холодність, упертість та податливість, настороженість і легковірність, апатичність та цілеспрямованість, нелогічність, ірраціональність. У депресивних акцентуантів переважають поняття пов’язані з антипатією та прив’язаністю, раціональністю, аутоагресією; можуть превалювати поняття страху, недовіри, підозрілості, болю, самотності.	Лабільний тип акцентуації реалізує концепт полярності та нестійкості. Глибина почуттів втілюється у мовленні за допомогою сарказму, інвективної лексики, лайки, які співіснують з книжною лексикою підвищенного емоційного впливу.Емотивні мовні акцентуанти втілюються у концептах чуйності, гуманності, доброзичливості, що позначають глибокі душевні хвилювання. Переживання безпосередньо фіксуються у мові емотивного типу. До основних станів емотивних акцентуантів, що виражені у мовних концептах варто включити: інтерес, радість, здивування, страждання, гнів, страх, сором тощо. Емотивність як психічний факт відображається у семантиці мовних одиниць. Властивість мовлення пов'язана з пошуком засобів, які цілеспрямовано надають емоційності для вагомого впливу на адресата. 		
Отже, існують такі характеристики, з якими ми можемо мати справу, намагаючись ідентифікувати акцентуйовану особистість, посилаючись на її мовлення. Існує голос, динаміка голосу, які ілюструються такими факторами, як інтонація, ритм, плинність і темп. Існує вимова, лексика і стиль, і ми долучаємо також невербальні характеристики визначення особистості, які разом з мовленнєвими утворюють систему з певною кількістю рівнів, на основі яких формуються відповідні експресивні стереотипи. У курсовій роботі  ми проводимо аналіз за рівнями мовлення індивіда і розглядаємо їх з точки зору соціальної, психологічної та психолінгвістичної перспективи. Досліджувати індивідуальне мовлення досить складно – частково через специфічно миттєвий його характер, а частково через складність у розрізненні соціальних і психологічних детермінант мовлення.  

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
Літературні джерела
1.	Зельцер Д. Омен. Знамение / Д. Зельцер; пер. с англ. А. Ячменева, М. Павловой. – Вологда: МП «Полярная звезда», 1992. – 145 с.
2.	Киз Д. Цветы для Элджернона / Д. Киз; пер. с англ. С. Шарова. – М.: Домино, 2006. – 213 с. 
3.	Кинг С. Кэрри / С. Кинг; пер. с англ. А. Корженевского. – М.: ООО «Изд-во АСТ», 2000. – 207 с.
4.	King S. Carrie [Електронний ресурс] / S. King.  – Режим доступу: http://khnovel.com/carrie/chapter-one-66101.html 
5.	Кинг С. Возвратившийся Каин / С. Кинг // Команда скелетов: Рассказы / Пер. с англ. В. Вебера, Д. Вебера, И. Гуровой, Н. Эристави, Н. Рейн. – М.: АСТ, 1997. – 400 с. 
6.	King S. Cain Rose Up [Електронний ресурс] / S. King // Skeleton crew.  – Режим доступу: http://cf.edliostatic.com/XbcaxvxMPim8adoRdpFEHDRvn3CWW89s.pdf 
7.	Кинг С. Ярость / С. Кинг; пер. с англ. О. Лежнина. – М.: ООО «Изд-во АСТ», 2000. – 115 с.
8.	King S. Rage [Електронний ресурс] / S. King. – Режим доступу:http://www.novel99.com/rage-stephen-king 
9.	Паланик Ч. Бойцовский клуб / Ч. Паланик; пер. с англ. И. Кормильцева. – М.: ООО «Изд-во АСТ», 2003. – 319 с.
10.	Palahniuk C. Fight Club [Електронний ресурс] / C. Palahniuk. – Режим доступу: http://biblioteca.salamandra.edu.co/libros/Palahniuk,%20Chuck%20-%20El%20Club%20de%20la%20Lucha%20(english).pdf
11.	Фаулз Дж. Коллекционер / Дж. Фаулз; пер. с англ. И. Бессмертной. – М.: Эксмо, 2015. – 352 с. 
12.	Fowles J. The Collector [Електронний ресурс] / J. Fowles. – Режим доступу: http://www.etextlib.ru/Book/Details/26282
13.	Харрис Т. Молчание ягнят / Т. Харрис; пер. с англ. И. Бессмертной. – М.: Эскимо, 2012. – 243 с.
14.	Хэддок М. Загадочное ночное убийство собаки / М. Хэддок; пер. с англ. А. Куклей. – М.: РОСМЭН, 2004. – 155с.

Наукова література
15.	Адлер А. Практика и теория индивидуальной психологии / Пер. с англ. А. Боковикова. / А. Адлер. – М.: Академический проект, 2015. – 240 с.
16.	Андреев А. Н. Психологизм в литературе / М. Н. Андреев // Целостный анализ литературного произведения. – Минск: НМ Центр, 1995. – С. 80 – 89.
17.	Белянин В. П. Введение в психиатрическое литературоведение / В.П.Белянин. – Мюнхен: Verlag Otto Sagner/ Specimina Philologiae Slavicae, 1996. – Band 107. – 281 c.
18.	Белянин В. П. Основы психолингвистической диагностики. (Модели мира в литературе) / В. П. Белянин. – М.: Тривола, 2000. – 248 с.
19.	Белянин В. П. Психолингвистические аспекты художественного текста / В. П. Белянин. – М.: Изд-во Московского ун-та, 1988. – 123 с.
20.	Белянин В. П. Психологическое литературоведение / В. П. Белянин. – М.: Генезис, 2006. – 320 с.
21.	Біляєв О. М. Лінгводидактика рідної мови: навч.-метод. посіб. / О. М. Біляєв. – К.: Генеза, 2005. – 180 с.
22.	Богин Г. И. Типология понимания текста. / Г. И. Богин. – Калинин: КГУ, 1986. – 86 с. 
23.	Боринштейн Є. Соціокультурні особливості мовної особистості / Є. Боринштейн // Соціальна психологія. – 2004. – № 5. – C. 63– 71.
24.	Братусь Б. С. Аномалии личности. / Б. С. Братусь. – М.: Мысль, 1988. – 301 с.
25.	Бурно М. Е. О характерах людей. / М. Е. Бурно. – М.: Радуга, 1996. – 160 с.
26.	Ващенко В. С. Мова Тараса Шевченка / В. С. Ващенко. – Х.: Держвидав, 1963. – 287 с.
27.	Веккер Л. М. Психика и реальность: единая теория психических процессов / Л. М. Веккер. – М.: Смысл, 1998. – 685 с.
28.	Виноградов В. В. О языке художественной прозы. / В. В. Виноградов. – М.: Наука, 1991. – 288 с.
29.	Виноградов В. В. Сюжет и стиль. Сравнительно-историческое исследование. / В. В. Виноградов. – М.: АН СССР, 1963. – 192 с.
30.	Винокур Г. О. О языке художественной литературы. / В. В. Виноградов. – М.: Высш.шк, 1991. – 448 с.
31.	Винославська О. В. Психологія: навч. посібник / О. В. Винославська. – К.: ІНКОС, 2005. – 352 с.
32.	Выготский Л.С. Мышление и речь. / Л. С. Выготский. – М.: Лабиринт, 2001. – 368 с. 
33.	Ганнушкин П. Б. Избранные труды / П. Б. Гуннушкин. – М.: Издательский центр «Академия», 1964. – 207 с.
34.	Ганнушкин П. Б. Клиника психопатий, их статистика, динамика, систематика / П. Б. Ганнушкин. – М., 1982. – 205 с.
35.	Гаспаров Б. М. Язык, память, образ. Лингвистика языкового существования / Б. М. Гаспаров. – М.: «Новое литературное обозрение», 1996. – 352 с.
36.	Гиндин В. П. Психопатология в русской литературе / В. П. Гиндин. – М.: ПЕР СЕ, 2005. – 224 с.
37.	Гинзбург Л. Я. О психологической прозе / Л. Я. Гинзбург. – М.: Сов. писатель, 1971. – 379 с. 
38.	Гиппенрейтер Ю. Б. Психология индивидуальных различий / Ю. Б. Гиппенрейтер. – М.: ООО ИД «Белый ветер», 2009. − 369 с.
39.	Дружилов С.А. Психология выживания личности в современном мире. – Харьков: Гуманитарный Центр, 2012. – 300 с. 
40.	Есин А. Б. Психологизм русской классической литературы: Книга для учителя / А. Б. Есин. – М.: Просвещение, 1988. – 176 с. 
41.	Жмуров В. А. Психопатология. Психопатологические синдромы. – Иркутск: Изд-во Иркут. ун-та, 1994. – 304 с.
42.	Засєкіна Л. В. Структурно-функціональна організація інтелекту: Монографія. / Л. В. Засєкіна. – Острог: Вид-во Нац. ун-ту «Острозька академія», 2005. – 370 с.  
43.	Засєкіна Л. В., Засєкін С. В. Вступ до психолінгвістики. / Л. В. Засєкіна, С. В. Засєкін. – Острог: Вид-во Нац. ун-ту «Острозька академія», 2002. – 168 с.
44.	Карасик В. И. Языковой круг: личность, концепты, дискурс. / В. И. Карасик. – М.: Гнозис, 2004. – 390 с.
45.	Караулов Ю. Н. Русский язык и языковая личность. / Ю. Н. Караулов. – М.: Наука, 1987. – 210с.
46.	Компанеец В. В. Художественный психологизм в советской литературе (1920-е годы) / В. В. Компанеец. – Л.: Наука, Ленингр. отд-ние, 1980. – 315 с.
47.	Кречмер Е. Строение тела и характер: Психология индивидуальных различий. / Е. Кречмер. – М.: Изд-во МГУ, 1982. – 257 с.  
48.	Леонгард К. Акцентуированные личности: монография / К. Леонгард. – Ростов-на-Дону: Феникс, 2000. – 544 с.
49.	Леонтьев А. А. Основы психолингвистики. / А. А. Леонтьев. – М.: Смысл. 2003. – 286 с.
50.	Леонтьев А. А. Слово в речевой деятельности. / А. А. Леонтьев. – М.: КомКнига, 2006. – 243с.
51.	Леонтьев А. А. Язык, речь, речевая деятельность. / А. А. Леонтьев. – М.: КомКпига, 2007. – 216 с.
52.	Леонтьев А. Н. Проблемы развития психики. / А. Н. Леонтьев. – М.: МГУ, 1972. – 340 с.
53.	Личко А. Е. Определение понятий «психопатия» и «акцентуация» характера / А. Е.  Личко // Психология индивидуальных различий. – М., 2000. – 498 с.
54.	Личко А. Е. Психопатии и акцентуации характера у подростков. / А. Е. Личко. – М.: Медицина, 1983. – 388 с.
55.	Маслова В. А. Лингвистический анализ экспрессивности художественного текста. / В. А. Маслова. – Минск: Высшая школа, 1997. – 156 с.
56.	Менделевич В. Д. Психология девиантного поведения. / В. Д. Менделевич – М.: Медпресс, 2001. – 432 с.
57.	Мерло-Понти М. Феноменология языка / М. Мерло-Понти; пер. с фр. И. С. Вдовиной и С. Л. Фокина. – СПб: Наука, 1999. – 547 с. 
58.	Подмазін С. І. Роль установки у формуванні та виявленні акцентуйованих рис характеру у підлітків / Под ред. Ю. З. Гільбуха. – К.: 1994. – 87 с.  
59.	Потебня А. А. Мысль и язык / А. А. Потебня. – М.: Правда, 1989. – 257 с.
60.	Ревзина О. Г. Память и язык [Електронний ресурс] / О. Г. Ревзина // Критика и семиотика. – Вып. 10. – Новосибирск, 2006. – Режим доступу до журналу: http://www.philology.ru/linguistics
61.	Руднев В. П. Характеры и расстройства личности. Патография и метапсихология / В. П. Руднев. – М.: Класс, 2002. – 272 с. 
62.	Смирнов И. П. Психодиахронологика. Психоистория русской литературы от романтизма до наших дней / И. П. Смирнов. – М.: Нов. лит. обозрение, 1994. – 352 с.
63.	Старовойтенко Е. Б. Психология личности в парадигме жизненных отношений / Е. Б. Старовойтенко. – М.: Академический Проект, 2004. – 256 с.
64.	Фрейд 3. Основные психологические теории в психоанализе: Очерк психоанализа / 3. Фрейд. – СПб.: Алетейя, 1999. – 251 с.
65.	Фромм Э. Психоанализ и этика / Э. Фромм. М.: Республика, 1993. – 415 с.
66.	Шахнарович А. М. Интонация и модальность / А. М.  Шахнарович. – М.: Просвещение, 1997. – 83 с.
67.	Шмид В. Нарратология / В.Шмид. – М.: Языки славянской культуры, 2003. – 312 с.
68.	Эткинд Е. Г. «Внутренний человек» и внешняя речь. Очерки психопоэтики русской литературы ХVIII–XIX вв. / Е. Г.Эткинд. – М.: Школа «Языки русской культуры», 1998. – 448 с.
69.	Юнг К. Г. Архетип и символ / Сост. и вступ. ст. А. М. Руткевича / К. Г. Юнг. – М.: Ренессанс, 1991. – 304 c.