Одеський національний університет імені І. І. Мечникова 
Факультет історії та філософії
Кафедра історії України
Дипломна робота 
на здобуття ступеня вищої освіти «бакалавр» 
на тему: «Розвиток християнства на Русі в період раннього середньовіччя»
«The development of Christianity in in the early Middle Ages»
Виконав: студент денної форми навчання 
спеціальність 032 Історія та археологія
Марусечко Андрій Андрійович
Керівник д. і. н., проф. Діанова Н. М. ____
Рецензент к. і. н., доц. Луговий О. М. ____ 

 Рекомендовано до захисту:                              Захищено на засіданні ЕК №___
Протокол засідання кафедри                        протокол №___від______2021 р.
 №____від__________ 2021 р.                          Оцінка___________/____/____          

Завідувач кафедри Бачинська О. А.                  Голова ЕК Гребцова І. С.
_____                    _______                                      _______            _____________

Одеса – 2021
ЗМІСТ

Вступ………………………………………………………………………………….3
Розділ 1.Впровадження християнства на Русі……………………………………12
            1. 1. Передумови поширення християнства………………………………13
             1. 2. Особливості християнізації та її наслідки…………………………..23
Розділ 2. Християнство за часів Ярослава Мудрого……………………………..27
            2. 1. Церковне будівництво ………………………………………………..28
            2.2. Встановлення митрополії ……………..………………………………31
Розділ 3. Становище християнської церкви (друга половина ХІ – ХІІ ст.)…….37 
  3.1. Київська митрополія між Сходом і Заходом………………………...37
            3.2. Розвиток релігійної думки на Русі …………………………………...39              
Висновки……………………………………………………………………………42
Список джерел та літератури……………………………………………………...46

ВСТУП

Для істориків період раннього Середньовіччя постає складним, маловивченим, незвіданим минулим, але від цього інтерес до даного періоду не зникає, а навпаки зростає. Теж саме можна спостерігати із дослідженням історії Русі-України, пошуками витоків державності України – дискусіями, пов'язаними із даним напрямком. Щороку, щомісяця, щотижня, публікується все більше нових наукових і публіцистичних робіт на цю тему, останнє слово ще не сказано, чи не надруковано і, з урахуванням того, що машину часу ще не винайшли, ще не будуть дані відповіді на всі питання, які постають перед істориками.
Історія Раннього середньовіччя (кінець V - XII ст.), східних слов'ян, державності Русі нерозривно пов'язаний із зародженням і поширенням нової релігії в Європі – християнством. Раннє середньовіччя – це Велике переселення народів, виникнення нових держав, точка відліку багатьох європейських націй і дотримання християнських канонів. Багато країн починають формуватися саме з цього європейського періоду історії. Християнство грало не малу роль в цих процесах, більше того, саме поняття Середньовіччя асоціюється з виникненням нової релігії. східні слов'яни не були винятком, саме з появою християнства їх історія виходить з – під тіні мороку давнини минулого: з'являється писемність, дипломатичні акти, архітектура тощо.
Більш рання історія східних слов'ян є непроглядним минулим на думку істориків, тим більш для звичайного обивателя. Історія антів і склавинів, яких М.С. Грушевський відносить автохтонність української державності, маловідома [30]. Справедливості заради, свідоцтв до нашого часу дійшло вкрай мало, мало для того, щоб, наприклад, спростувати або підтвердити припущення М.С. Грушевського. Інформація, письмові свідчення, матеріальні залишки, які дійшли до рук істориків, в тому числі підтверджені самими істориками, як оригінал, історично цінне джерело, постають у вигляді візантійських, готських описів. Відносно писемності східних слов'ян, яка могла пролити світло на історію антів і склавинів, вона не відома, вірніше сказати, не дійшла в тому вигляді, наукове джерело. Велесова книга, написана в XIX, можливо  у XX столітті, є імітацією праслов'янської мови і часто використовується неоязичниками, як найдавніший доказ існування писемності у східних слов'ян [24]. Підсумовуючи вищесказане, доходимо висновку, що наукове вивчення давніх слов'ян, їх державності, культури і релігії, слід починати не раніше V ст. Історія як наука, насамперед, посилається на першоджерело.    
Вивчення релігії дає можливість аналізувати самосвідомість, соціально - економічний розвиток, культурний рівень даного народу. Наприклад, язичницькі вірування характерні для общинно-родового (суспільно-економічна формація) устрою, тоді як християнську релігію прийнято зіставляти із феодалізмом: кам'яні споруди (церкви, храми, монастирі) тощо.
Православна християнська віра й церква завжди посідали важливе місце в житті української спільноти. З часів запровадження християнства на наших землях вони стали духовною підвалиною розвитку Русі-України, запорукою її цивілізаційного поступу. В умовах бездержавності та іноземного поневолення подвижницька діяльність православного духовенства й церкви допомогли зберегти нашу етнічну та культурну ідентичність, були підтримкою й опорою українського народу в його боротьбі за свої національні права та свободи.
Отже, вивчення історії релігії і церкви займає важливе місце в сучасній історичній науці. Для життя українського народу це обумовлено важливим фактором релігії. Міцний зв’язок політичних, релігійних та етнічних факторів, усталений протягом багатьох століть соціального прогресу,  затвердив релігію і церкву як неодмінні складові частини суспільного організму. Вивчення історії християнства на Русі в період Раннього середньовіччя займає важливе місце в історії українського народу.
Не зважаючи на хорошу вивченість теми й велику кількість першоджерел, для історика як і раніше залишається значний простір для наукового пошуку і нових інтерпретацій.
Метою даної дипломної роботи є висвітлення проблеми становлення та розвитку християнської релігії та церкви на Русі в період Раннього середньовіччя.   
Для досягнення мети розглядаються такі дослідницькі завдання: 
1.	Проаналізувати джерельну базу та історіографію дипломного дослідження. 
2.	Встановити зв’язки населення Русі з християнським світом у добу Раннього середньовіччя. 
3.	Проаналізувати релігійну діяльність Володимира Святославовича, особливо впровадження ним християнства, як державної релігії.
4.	Розглянути розвиток християнської церкви за доби правління Ярослава Мудрого.
5.	Проаналізувати становище християнської церкви в другій половині ХІ – ХІІ ст. 
Об’єктом дослідження є християнство на Русі в період Раннього середньовіччя. 
Предметом дослідження є розвиток християнства на землях Русі у зазначений період.
Хронологічні межі охоплюють період раннього середньовіччя на землях Русі: від початку формування державності до початку феодальної роздробленості. 
Територіальні межі дослідження визначається історичними кордонами Русі в зазначений період: від Чорного моря і пониззя Дунаю на півдні до Фінської затоки на півночі, від Закарпаття на заході до верхів’їв Волги та Дону на сході.
Дослідницька методика представлена сукупністю спеціально- історичних (дескриптивний, історико-порівняльний, статистичний, історико-системний, історико-генетичний, класифікації та періодизації, проблемно-хронологічний, біографічний та інші), загальнонаукових (логічний, аналізу, синтезу, моделювання) та спеціальних джерелознавчих (евристичного, порівняльного) методів.
Евристичний метод використано під час пошукової роботи в бібліотечних установах. Для аналізу виявлених історичних джерел та літератури застосовано метод аналізу та синтезу. Методи класифікації та періодизації задіяні при розгляді історіографічного доробку, узагальненні джерельної бази дослідження, визначенні основних періодів у процесі розвитку християнства на Русі. За допомогою дескриптивного та методу вдалося відтворити переважну більшість історичних подій, пов’язаних із становленням та розвитком християнства на Русі. Застосування статистичного, історико-порівняльного та історико-типологічного методів дало змогу розглянути спільне та відмінне у підходах до розвитку християнства різних князів. 
Користуючись проблемно-хронологічним методом дослідження, вдалося  структурувати текст дипломної роботи, розглянути релігійну політику князів Володимира Святославовича та Ярослава Мудрого. Логічний та історико-системний методи дали можливість дослідити окремі аспекти церковно-релігійного життя на Русі.  
Комбіноване використання зазначених методів дослідження дало змогу дослідити проблему розвитку християнства на Русі в зазначений період. 
Джерельною базою дипломного дослідження є опубліковані джерела, до яких належать пам’ятки та літописи. 
Давньоруське літописання являє собою одне з найпомітніших явищ доби середньовіччя. Особливість цих літописів полягає в тому, що, на відміну від європейських хронік, написаних латиною, вони викладені мовою, близькою до народно-розмовної, що зумовило їхню популярність. Давньоруські літописи читали й переписували впродовж багатьох століть, завдяки чому вони змогли дійти до нашого часу. «Повість минулих літ» – одна з найяскравіших пам’яток давньоруського літописання кінця XI – початку XII ст. Вона увібрала в себе історичні знання, які нагромадилися на той час у Русі, досягнення європейської історичної науки, традиції візантійської культури. Ще у XVIII ст. німецький історик Г. Міллер був вражений широтою літописної інформації та рівнем систематизації. Він вважав, що Нестор та його наступники настільки повно систематизували руську історію, що жодна інша нація не може похвалитися таким скарбом [48, с. 5]. Наукове дослідження «Повісті…», як зазначив                     М. Грушевський, розпочалося в середині ХІХ ст. [30]. З того часу дослідники проаналізували основні етапи створення літопису, здійснили його ретельний текстологічний аналіз, висловили чимало міркувань щодо історичної вірогідності окремих сюжетів твору. Підбиваючи своєрідний підсумок цих досліджень і даючи загальну оцінку «Повісті минулих літ», академік Б. Рибаков зазначив, що написаний з небувалою широтою і достовірністю історико-географічний вступ Нестора до історії Київської Русі заслуговує на повну довіру [41, с. 140]. Він також звертає увагу, що періодизація Нестора (виокремлення VI і IX ст. як найважливіших в історії слов’янства) «збігається з нашою: він виокремив в історії слов’янства ті ж моменти, які виокремлюємо сьогодні ми» [41, с. 141]. Сучасний відомий дослідник академік П. Толочко наголошує на тому, що в цьому творі стверджено прогресивну філософську ідею взаємозв’язку й взаємозумовленості історії всіх народів [49, с. 737], а порушені автором дві дослідницькі проблеми («Звідки пішла Руська земля» і «Хто в ній почав спершу княжити») свідчать про те, «що на відміну від багатьох своїх сучасників і наступників (у тому числі й деяких сучасних істориків), він прекрасно усвідомлював взаємозв’язок цих явищ, їхню обумовленість внутрішнім розвитком східнослов’янського суспільства [49, с. 738]. «Повість минулих літ» – явище багатогранне, а тому воно є об’єктом вивчення істориків, філософів, культурологів, філологів, літературознавців, лінгвістів, соціологів, політологів, богословів, релігієзнавців. У сучасному українському релігієзнавстві цей твір, з одного боку, використовується як інформативне джерело, а з другого – як підстава для ідентифікації київського християнства [37]. Однак у науковій літературі немає праць, у яких ця пам’ятка розглядалася б під кутом зору становлення громадянської релігії на українських теренах.
Також, у літописних давньоруських текстах часто зустрічаються не тільки дати, але і хронологічні розрахунки. Часові межі, а іноді і більш детальні хронологічні вказівки виявляються і в давньоруських актах. Визначення характеру цих феноменів важливе для більш глибокого розуміння специфіки такого роду пам’ятників, їх змісту, суджень наших предків про час. Знайомі з хронологічним викладками Хроніки Георгія Амартола, Літописця незабаром патріарха Никифора та інших Малих хронік, які читаються вже в самих ранніх давньослов’янських і давньоруських пам’ятках – Ізборнику 1073 року Початковому зводі та Повісті временних літ – руські літописці включали в свої виведення як запозичення з них, так і власні тексти, побудувати єдине за цим зразком [19]. Події йшли один за одним і обов'язково вказувалася дата. Деякі замітки, які літописець записував на папір. Для періоду Середньовічної Русі характерні князівські літописи, тобто головним замовником були князі. Руські літописи, як джерело, цінні тим, що в них згадуватися всі важливі події по хронології. Даний спосіб записів значно полегшує роботу історика. Відносно значущості літописів, то думки про цінності джерела ділитися на два ворогуючі табори. Одні ставляться до літописання Київської Русі як до основного, чи не єдиному, джерела з історії Русі. Інші вважають, що давньоруський літопис, якщо не можна їй повністю знехтувати, то як мінімум заслуговує суворій критиці і скептицизму. Як частіше буває, правда десь посередині. Літописи є зведенням записів різних авторів, наприклад, Повість временних літ (1117 г.). Згідно дослідженням літописів А. А, Шахматова, літописи складалися декількома авторами, першим був Нестор Літописець, який написав перший звід Повісті временних літ. Варто згадати, що не всі дати і події в літописах розміщені достовірно і хронологічно, наприклад, вибір віри і хрещення Київської Русі розміщені сумбурно і майже в одну дату і тощо. У той же час, руські літописи не можна ігнорувати, мало того, що це один з небагатьох письмових джерел історії давньоруської держави, це власне державний твір Русі – України.
Крім «вітчизняних» джерел вагому значимість займають «закордонні»: грецькі, готські і арабські хроніки. У них згадуються важливі події та описи: договору Русі з Візантією, опис міст, міжусобні війни руських князів, тощо. Для історика важливо використовувати різноманітність джерел, немов слідчий збирає інформацію згідно «перехресного опитування».
Історіографічною базою  роботи виступають ґрунтовні праці провідних вчених, які присвячені вивченню зазначеної проблеми. Її торкалися українські дослідники середини ХХ – початку ХХІ ст. 
Простежуються окремі періоди в процесі формування історіографії. Першим із них може бути радянський період, коли дана проблема комплексно не досліджувалась. Окремі роботи дослідників цієї епохи - М. Брайчевського, П. Толочко, М. Котляра та інших - були присвячені, в основному, язичницьких вірувань слов’ян або початкового етапу розвитку християнства в Київській Русі. У цей час спостерігалася класово заідеологізована упередженість щодо релігії, прагнення розглядати її як антинаукове і антикультурне явище, яке було гальмом соціального і економічного розвитку. У 90-ті роки ХХ ст. спостерігається активізація процесу дослідження даної теми.
Виходячи з цього, наукові видання, умовно, можна поділити на два періоди, яким власні характерні відмінності: радянські, сучасні (видання з                  1991 р.). Для радянського періоду, як зазначалося вище, характерний упереджений погляд на релігійний фактор у історичних процесах. Радянські вчені підходили з боку марксистсько-ленінської ідеології та соціально- економічних фармацій в досліджені історії. У загальній складності, внесок радянського періоду у дослідженні релігійного розвито безсумнівно значний. Завдяки соціально – економічного підходу було висловлену точку зору, що феодальному етапу Київської Русі потрібно було провести релігійну реформу [38]. 
Після розпаду Радянського Союзу наукове видавництво набуває більшої незалежності та свободи. З’являється неймовірна кількість поглядів – плюралізм. Це позитивно позначається на висвітленні історії. 
З 1996 р. розпочалося видання унікальної десятитомної праці «Історія релігії в Україні», головою редакційної колегії якої є професор А. Колодний. До цієї роботи були залучені академічні та богословські релігієзнавці не лише з України, але й із зарубіжжя. Перший том, виданий за редакцією професора Б. Лобовика, присвячено дохристиянським віруванням та прийняттю християнства[37].
У дипломній роботі посилаюся на такі наукові праці, умовно поділенні на: узагальнене дослідження історії Русі – України ( такі вчені як Толочко О. П.[48], Ричка В. М. [42] [43] та інші.); релігійного фактору в історії Русі ( Діанова Н. М. [34], Дашкевич Я. [32], Котляр М. Ф. [38] та інші). Також, за основну історіографію, зазначу праці видатних вітчизняних вчених ХХ ст., а також російських\закордонних. Безцінним внеском в аналітиці та досліджені руських літописів є внесок філолога, лінгвіста та історика Шахматова А. А. Завдяки його праці над Повістью минулих літ були встановлені висновки, щодо «Початкового зводу»[56], Корсунської легенди [55] та багато іншого. 
Дуже цікавою у досліджені стосовно релігійних відмінностей є праця Юнга К. Г., де дуже вдала вписані тезиси, щодо духовного світобачення Сходу та Заходу [57]. 
Також, важливим джерелом для вивчення язичницької релігії є «Велесова книга». Достовірність цього документа досі викликає суперечливі погляди дослідників. Але цей літературно - поетичний твір дає можливість у певній мірі уявити світогляд літописних слов’ян та їх розуміння навколишнього світу [24]. 
Структура роботи зумовлена поставленою метою та дослідницькими завданнями роботи. Дипломна робота складається із вступу, трьох розділів,  висновків, списку використаних джерел (19 позиції) та літератури (38 позицій). 
У першому розділі проаналізовано зв’язки населення Русі з християнським світом у добу Раннього середньовіччя, а також релігійну діяльність Володимира Святославовича. Другий – стосується дослідження проблеми розвитку християнської церкви за період князювання Ярослава Володимировича. У третьому розділі розглянуто становище християнської церкви в другій половині ХІ – ХІІ ст. 

Розділ 1.
ВПРОВАДЖЕННЯ ХРИСТИЯНСТВА НА РУСІ

Протягом ІІІ ст. до н. е. предки східних слов'ян, населення лісостепової зони, починають контактувати і переймати досвід у Середньо Європейської системи культури, цьому сприяло: розпад Великої Скіфії, грецькі колонії Північного Причорномор'я і поширення римського впливу в регіоні.
Завдяки звільненню від іраномовного впливу і торговельним зв’язкам лісостепові слов’яни приєднуються до системи пізньоантичної цивілізації.  Складаються передумови для формування спільної середземноморсько – європейської цивілізації. Однак, внаслідок дії ряду чинників (внутрішні соціально-економічні чинники, міграція готів та гунів тощо) утворюється своєрідна «точка біфуркації», що веде в кінцевому підсумку до загибелі Західної Римської імперії та перетворення Східної у авторитарну-бюрократичну Візантію. Це мало значні наслідки для подальшого розвитку східних слов’ян та їх культури. Зв’язок з процесами загальноєвропейською інтеграцією обірвався, ще більше ускладнювала арабська експансія  VIII ст. н. е. та вторгнення кочівницьких об’єднань Середнього Подунав’я й Південно – східних степів.
Однак незважаючи на скорочення безпосередніх зв’язків зі світом Середземномор’я, у світоглядну систему стародавніх слов’ян увійшло багато елементів вірувань фракійських племен, які в першому тисячолітті до н. е. населяли південно – західну частину України (Галичина, Поділля, Південна Волинь), малоазійські простори, території нинішніх Болгарії, Румунії, частину Сербії та Греції. У V ст. до н. е. існувала сильна Фракійська держава, яка чинила опір скіфам і греками. Частина фракійських племен переселилася в Подніпров’я, Побужжя і разом зі слов’янськими, сарматськими та остготськими племенами узяла участь у формуванні Черняхівської культури.
	
Язичницькі традиції фракійців (кельтське плем’я) і слов’ян мали багато спільного. На думку дослідників, пантеон богів у кельтів сформувався шляхом синкретизму власних вірувань і елементів релігійного системи підкорених племен, зокрема слов’янських. Простежується наявність матеріально – світоглядних взаємовпливів та єдність релігійних особливостей. Наприклад, джерелом всього живого кельти вважають воду, на мові кельтів це слово «Русь», що простежується в назвах річок (Рось у Київській області, Русиловка в Полтавській області). Головним божеством кельтів, аналогом Перуна, був бог блискавки та грому Тараніс. Спільне в духовній культурі слов’ян і кельтів на цьому не закінчується, так, у них склалася своєрідна інституція жерців, пам’яті яких вони довіряли всі свої закони, вірування й знання.
Отже, східні слов’яни ще до розповсюдження християнської релігії переймали культури інших європейських племен та держав, і не тільки. Це дає розуміння того, що слов’янська культура активно позичала досвід, особливості й традиції, що в подальшому вплинуло на історичні процеси у Східно – Європейському регіоні. Єдність східних слов’ян з європейським геополітичним простором, а точніше невід’ємність, зумовлює поширення християнства.

1. 1. Передумови поширення християнства. 
Залучення язичників до християнства навряд чи могло бути досить міцним і далеко не завжди пов’язане з кардинальними змінами в світогляді новохрещених. Такі зміни вимагали вдумливого переосмислення власного духовного досвіду, що є далеко не всім. У багатьох випадках спонукання до хрещенню було суто поганським: «чужій бог» опинявся сильніше звичного, племінного, про що свідчили військові успіхи чужинців, котрі поклонялися цьому божеству. Характерне для язичництва багатобожжя долали з великими труднощами, а християнство розглядалося як одна з багатьох релігій – поряд з різноманітними племінними культами.
Християнство в давній Русі існувало ще задовго до надання йому статусу офіційною релігії, але воно було слабо поширеним і, звичайно, не могло конкурувати з язичництвом, але, будучи поширене по всій Русі, язичницьке світогляд наших предків, в той же час, сприймало сторонні релігійні впливу. Якщо слов'яни легко переймали до своїх старих звичаїв звичаї диких фінів і попадали під вплив фінських шаманів - «волхвів» і «чарівників», - то тим більше повинна була впливати християнська сфера на тих із слов’ян, які могли її пізнати. Торговельні відносини з Грецією спрощували для Русі знайомство з християнською вірою. Варязькі купці і дружинники, раніше і частіше слов'ян ходили до Царгорода, перш слов'ян стали там звертатися в християнство і приносили на Русь нове вчення, передаючи його слов'янам.
Давньоруська писемність знала три версії джерел християнства в Київській Русі. За однією з них, християнство було принесено в Київську Русь апостолом Андрієм, проповідуючи в Скіфії. Андрій спорудив хрест на київських пагорбах і передбачив, що на них буде стояти великий град і «воссіяє благодать Божа». Інша версія пов'язувала християнство в Київській Русі з апостолом Павлом і його учнем Андроніком, на престол якого був поставлений єпископ Мефодій. Тим самим появу християнства на Русі пов’язувалося з діяльністю «першовчителів словенських» Кирила і Мефодія. Третя версія джерелом християнства в Київській Русі робила Візантію. Ця версія згодом зізнавалася церковними колами офіційною.
Красива легенда про апостола Андрія, скоріш за все, виникла в Києві. Вона була заснована на уявленні про те, що апостоли почали проповідувати різними християнство по цілому світові. Найважче зробити вибір між роллю Візантії і «моравської місією» Кирила і Мефодія, але було б неправильно робити цей вибір на підставі розрізнених звісток. Це питання, найлегше вирішити, зробивши короткий огляд стану східнослов’янських племен в IX - X століттях по відношенню до християнських країн того часу.
Перше запровадження християнства на Русі за Аскольда. Після серії походів на Візантію та укладання вигідних для Руси договорів з греками. Гучною перемогою увінчався похід Аскольда на Константинополь 860 року, одним з наслідків якого і стало перше запровадження християнства в Русі – України. Про цей акт (на відміну від акту 988 року) маємо числені повідомлення в джерелах як вітчизняного, так і чужоземного походження.
За часів князювання Ігоря в Києві була вже християнська церква святого Іллі, так як, за словами літописця, в Києві було багато варягів-християн. У дружині самого князя Ігоря було дуже багато християн. Наречена князя св. Ольга також була християнкою. Словом, християнська віра стала добре знайома киянам ще при перших варягів князів. 
Друге запровадження християнства пов’язано з вдовою князя Ігоря (912 - 945 роки правління) Ольга (945 - 957 роки правління), управляла державою по смерті чоловіка, прийняла хрещення. Деякі вчені вважають звернення Ольги в християнську віру тактичним ходом у складній і заплутаній дипломатичній грі з Візантією, але це не зовсім справедливе судження. Звичайно, перехід глави будь-якої держави (і особливо монархічного) в те чи інше віросповідання має певний політичний значення, але мотиви звернення можуть бути і далекими від політики, пов’язаними з духовним життям людини. Розрахунок був точним, але головним чинником було, можливо, особисте спонукання Ольги. Не слід бачити в кожному вчинку людини, в тому числі і державного діяча, тільки розрахунок; і Ольга, і її онук Володимир, у якому християнству судилося стати офіційною релігією Русі, керувалися не тільки політичними міркуваннями. Інша справа, що наслідки хрещення руських князів виходили далеко за межі їх індивідуальних релігійних переживань.
Існує переказ про хрещення княжни: вона, вирішивши прийняти хрещення, вирушила до Царгороду, щоб прийняти хрещення патріарх. Але імператор Костянтин не відразу її прийняв, її турам довго довелося стояти в Суді. Послів з різних країн і князів допускали до палацу по черзі, і Ольга не була винятком. Будучи жінкою владної, своїм стоянням на Суді вона виявила дивне смирення. Але коли Костянтин зустрівся з княжнею, він був захоплений її красою, розумом, і хотів взяти її в дружини і зробити імператрицею. Ольга ж, боялася образити імператора, за переказами, вдалася до хитрощів: язичниця не може вийти заміж за імператора-християнина, поки він її не хрестить. Патріарх хрестив Ольгу, а Костянтин став її хрещеним батьком. Коли знову постало питання про одруження, Ольга відповіла: як ти хочеш взяти мене за жінку, якщо сам мене хрестив і назвав дочкою? Імператор здивувався розуму Ольги і відпустив її з великими дарами. Ця класична версія одного з найбільш епохальних подій - хрещення Русі - відома давно.
Але точно не відомо, де і коли прийняла хрещення Ольга. Легенда і роський літопис пов'язує цю подію з відвідуванням Константинополя (955 чи 957 р), де Ольга вела переговори з імператором Костянтином. Однак в його докладних записках про хрещення північній гості нічого не згадується, що змушує запідозрити вітчизняний джерело у випадковому або навмисному спотворенні подій. Наприклад, про хрещення Ольги в Константинополі є докладний опис у літописі Нестора.
Отже, спроби Ольги хрестити Русь не справдились, як самого переконливого факту хрещення Русі до Володимира Святославовича поки що не існує.
Впровадження християнства на Русі, в першу чергу, пов’язана з ім’ям Володимиром Святославовичем. До Володимира Рюриковича були спроби хрещення Аскольдом, Ольгою, але це торкалося лише правлячої еліти та її близького коло, наприклад, дружини. 
Згідно «Повісті минулих літ», роки правління князя Володимира 980 – 1015, але деякі з тогочасних джерел називають іншу дату початку князювання – 979 або 978 рік. Для зручності будемо використовувати дату 980 року, початку правління князя Володимира у Києві. 
Утвердившись у Києві в 980 р. н. е. Володимир Святославович почав з релігійної реформи:
«І став княжити Володимир у Києві один. І поставив він кумири
на пагорбі, поза двором теремним: Перуна дерев’яного,— а голова
його [була] срібна, а вус — золотий,— і Хорса, і Дажбога, і Стрибога, і Сімаргла, | і Мокош.» [11, с. 47].
Мова йде про влаштування своєрідного пантеону язичницьких богів, у якому було зібрано слов'янських і неслов'янських богів з богом-громовержцем Перуном на чолі. Перун шанувався як князівсько – дружинний бог, що відомо з договорів Русі з греками 907 та 971 рр., в яких, неначе обмежують Перуна та Волоса: дружина з князем клянуться першому, а ополчення ( більшість) другому. Перун нагадував  грецького бога Зевса і римського – Юпітера. Іноді Перуна уявляли на громовій колісниці доказом є старовинне російське прислів‘я: «Едет божок с перищем, стучит колесом».
Слід коротко зазначити наступних богів за Перуном у переліку «Повісті врем‘яних літ» під 980 р.: Хорс – бог місяця, який поважався іранськими племенами, котрі входили до складу Русі-України; Дажбог – бог сонця; Стрибог – бог вітрів або війни; Симаргл – бог нижчого порядку. Він охороняв посіви, рослини та насіння; Останнім була Макош – бог родючості, єдине жіноче божество в язичного пантеону.
Язичницькому пантеону, як свідчить «Повість врем’яних літ» приносили різні жертвоприношення. Після вдалого походу Володимира Святославовича на ятвягів він приносе жертву богам і в це час бояри та старійшини наказують взяти хлопця і дівчину для цього [14].
Під час свого правління Володимира Святославовича всіляко намагався зміцнити великокнязівську владу. Об’єднуючи землі й підпорядковуючи племена (волинян, в’ятичів, радимичів, білих хорватів), він прагнув створити сильну державу з єдиним правителем. І як князь був єдиним володарем на землі, так і верховний бог повинен був бути єдиним володарем на небі. 
 Котляр М. Ф. в своїй праці «Введення християнства в Київської Русі та його наслідки» [38] доводив, що причинами релігійних реформ, які впроваджував Володимир Святославович були здебільшого соціально- економічні, котрі наростали довгий час у східнослов’янському суспільстві. Русь в тій час проходила процес перетворення з родоплемінного суспільства до феодального і для того, щоб пояснити таку соціальну несправедливість требо було змінити релігію в країні, яка мала за свою мету пропагувати новий соціальний лад. 
 Інші вчені також висловлювали своє бачення на процеси, які вплинули на релігійну діяльність. Їх думки теж враховуються, оскільки вони тій чи іншій мірі вплинули на історичний розвиток тогочасного суспільного життя.
Впровадження християнства на Київської Русі – це епохальний поворот в історії Київської Русі, який не тільки суттєво вплинув на всі сфери тогочасного суспільного життя, а й надовго визначив характерні особливості вітчизняної моделі історичного розвитку. Отже, причинами хрещення Русі були:
1.	За часів існування античних міст-держав для Подніпров'я визначився південний вектор цивілізаційної орієнтації, який значно посилився з появою торгового шляху «з варяг у греки»;
2.	Нагромадження кризових явищ у язичницькій релігії, які гальмували процес розвитку феодалізму в країні; 
3.	Невдала спроба князя Володимира провести першу релігійну реформу на основі язичництва; 
4.	Необхідність ідеологічного об’єднання населення Русі; 
5.	Потреба у зміцненні влади князя та посиленні його авторитету в суспільстві; 
6.	У державної еліти вже існували досвід та традиція хрещення (Аскольд, Ольга), пов’язані з Константинополем;
7.	Відповідно до візантійської моделі християнства світська влада домінувала над релігійною, що цілком влаштовувало великого князя: ідеологічну підтримку своїм державотворчим планам він отримував, а контроль над цим з боку церкви не встановлювався;
8.	 Візантійське православ’я знайомило Русь з християнським віровченням рідною мовою, що значно прискорювало і спрощувало процес поширення та утвердження нової релігії.
В. М. Ричка добре зазначив, що добивався Володимир Святославович у виборі християнства: 
«Володимир не знайшов, та й не міг знайти, в язичницькій вірі своїх батьків істинного Бога. Спроба трансформувати язичництво і пристосувати його до нових умов, зміцнити свою владу шляхом посилення її сакралізації виявилася малоефективною. Традиційне язичництво, нехай і реформоване, вичерпало себе. Воно перешкоджало подальшому розвитку молодої східнослов’янської держави, її інтеграції у співтовариство європейських народів і не відповідало цивілізаційним викликам. Не було іншого шляху вступити у сім’ю цивілізованих народів, ніж зректися свого язичницького минулого…» [43, с. 16].
Є дві версії як Володимир Святославович прийняв рішення вибору християнства державною релігією, так само і є дві версії де хрестився сам князь: перша версія свідчить, що у Володимира Святославовича був «вибір віри», опис якого розміщено Нестором – літописцем під 986 р. Друга версія свідчіть, що у Володимира Святославовича не було ніякого вибору і він спирався на соціально-політичне становище Русі.
Вибір віри Володимиром Святославовичем відбувається згідно літописам у  986 р. (в лето 6494). Першими до князя прийшли мусульмани, сказали, що у них віра добра, що на тому світі буде чудовий рай, тільки вина не можна пити. На що Володимир відповів: «Для Русі пиття — веселість, не можемо без того бути». [14, с. 217]. Оскільки дружина вживала алкоголь, князь не міг на це піти. Прийшли німці від Риму, від римського папи, які були активними місіонерами, але Володимир знав, що ці місіонери підпорядковувалися не тільки римському папі, а й німецькому імператору з його натиском на Схід. Наступними прийшли іудеї, хозарські іудеї, і теж говорили, що їхня віра найкраща, а також, що ними був розп’ятий християнський Бог в Єрусалимі, що зовсім здивувало Володимира. Він добре знав, що його батько, Святослав, не залишив каменю на камені від цієї Хазарії, розоривши її, і хазарське держава впала в занепад. Автор Повісті минулих літ пояснює відмову від іудаїзму через те, що він губить ту державність, де він впроваджується в якості релігії. Не тільки програма вживання алкогольних напоїв, а й антисемітизм був вперше сформульований в початковій літописі, в «Повісті врем’янних літ». 
Коли прийшов грек-філософ, він показав йому запону (тканина) - спеціально приготоване зображення зі Страшним Судом. Володимир злякався,
Страшний суд був фактор, який вплинув на хрещення Давньоруської держави князем Володимиром. Середньовічне мислення про Страшний Суд, який мусив був статися в тисячоліття Різдва Христового (близько 6496 р. за прийнятим тоді у східній церкві літочисленням, тобто 992 р.)  Не випадково в «Повісті врем‘яних літ» під 986 р. «Промова філософа» завершується описом цього Страшного Суду:
«Уже назначив бог і день один, у який він, зійшовши [з небес], буде судити живих і мертвих і воздасть кожному по ділах йо_го: праведному — царство небесне, і красу невимовну, [і] ра_дість без кінця, і не [буде] він умирати вовіки, а грішникам — мука вогненна, і черва невсипуща, і муці [їх] не буде кінця. Такі ото будуть муки [тим], які не вірують у господа нашого Ісуса Христа. Будуть їх мучити в огні, якщо хто не охреститься».» [11, с. 59]. 
Виходячи з цього, до прийдешнього фатального дня залишалося шість років і для того, щоб урятуватися требо була стати християнами за цей термін.
Деякі історики спростовують цей фактор, і що ніякого вибору не було у Володимира Великого та феодальної верхівки: вони керувалися не власними уподобаннями, а соціальними й політичними потребами. Котляр М. Ф. доводить це керуючись працею дореволюційного О. О. Шахматова. З редакцій церковних уставів Володимира, відомо, що він прийняв хрещення від грецького патріарха Фотія, котрий жив приблизно 820 – 896 рр. Роки життя Фотія не підходять під розповідь Нестора-літописця розташовану 986 р., тому є сумніви в правдивості прийнятті нової віри Володимиром Великим. До цього можна зазначити те, що вибір Володимира Святославовича дуже схожий з болгарською легендою про охрещення царя Бориса грецькими місіонерами, а також Фотієм.  
Друга версія, яка є вірогідніше, оскільки похід Володимира Святославовича на Корсунь висвітлений джерелами головним чином візантійськими. Князя Володимира тривожила реальна загроза через прийняття християнства потрапити в ідеологічну або ж навіть політичну залежність від Візантії. Вирішенню проблеми, яка тривожила Володимира Святославовича, посприяв збіг обставин. У 986 р. Візантійський імператор Василь II, проти якого виступили земельні магнати, попросив у Володимира військової допомоги для придушення заколотників. Київський князь погодився, але висунув вимогу – одруження із сестрою імператора Анною. Це була надзвичайно продуманою політичною дією, яка стояла високу ціну, адже відповідно до існуючих тоді канонів, візантійські принцеси могли виходити заміж лише за рівних собі. Русь на той час була сильним політичним об’єднанням і прирівняти князя цієї могутньої держави до рівня візантійської сім‘ї було здійсненним. Реальна загроза Константинополю змусила Василя II піти на поступки, водночас він сам висунув вимогу, щоб Володимир охрестився і запровадив християнство на Русі. Шеститисячне руське військо, яке складалося з піхоти, допомогло візантійському імператору розбити сили феодальної опозиції влітку 988 р. у битві під Хрисополем. Проте, опанувавши ситуацією, імператор зрікся своїх обіцянок і відмовив князю віддати за нього сестру.
Намагаючись досягти поставленої мети, Володимир здійснює блискавичний похід до Криму. Корсунь потрапляє в облогу:
«У РІК 6496 [988], пішов Володимир з військом на Корсунь, город грецький. Та заперлися корсуняни в городі, і став Володимир з одного боку города в гавані, на віддалі одного польоту стріли од города, і боролися кріпко городяни з ними. Володимир обложив город, і знемагали люди в городі. І сказав Володимир городянам: «Якщо ви не здастеся,— буду стояти хоч три роки».» [11, с. 61].
 Руський князь захоплює важливий пункт візантійського панування на півострові, головну житницю імперії — Херсонес (Корсунь). Завдяки місцевого зрадника на ім‘я Анастас, який надіслав Володимиру письма на стрілі, що зі сходу від нього є колодязі, які живлять місто. Володимир Великий переймає воду, після чого Херсонес здається. Взяття Херсонесу було загрозою для візантійського монарха, оскільки взявши саме велике місто в Північному Причорномор‘ї Володимир Святославович продемонстрував, що з Константинополь він може зробити теж саме. Імператору нічого не залишилось, як виконати умови угоди. Саме в Корсуні восени 989 р. Володимир взяв шлюб з Анною (хоча не всі дослідники погоджуються з цим твердженням). Ця подія стала точкою відліку процесу поширення християнства на Русі. Драматичні події, пов'язані із запровадженням нової релігії, що відбулися протягом трьох років (988, 989, 990) літописцем спресовані в один - 988 р. Насправді християнізація Русі тривала декілька століть. 
В «Повісті врем’яних літ» після взяття Корсуню Володимир хрестився здержавши свою обіцянку: «Володимир, як почув це, підняв очі в небо і сказав: «Якщо це збудеться – охрещуся.» [11, с. 61]. 
У цьому ж літописі повідомляється, що Володимир в той час поки Анна була в палац Херсонесу, захворів на очі, і саме хрещення вилікувало його. Це можна розглядати як прозріння язичника, а також можливо, що в тій час Володимир проводить язичницький обряд після вдалого захоплення Корсуню.
Повертаючись до версій де саме хрестився Володимир, можна зазначити, що в повідомлення Нестора – літописця, яке розміщено після хрещення В. С., він дотримується думки, що Володимир Великий хрестився саме в Корсуні: 
«По охрещенні ж привів він цесарицю на обручення. А сього не відаючи, [деякі] неправильно говорять, ніби він охрестився в Києві, інші ж — кажучи, [що] у Василеві, а другі, говорячи, [ще] інакше кажуть.» [11 с. 63].
Тепер після хрещення і одруження з принцесою Анною, Володимир Великий стає родичом монархічної візантійської сім‘ї. З цього починається впровадження Володимиром християнства як державної релігій.

1. 2. Особливості християнізації та її наслідки.
Зміна релігійних культів супроводжувалася знищенням зображень ніколи шанованих богів, їх публічним наругою з боку князівських слуг, побудовою церков на місцях, де стояли язичницькі ідоли і храми. Великий князь спорудив в Києві дерев’яну церкву св. Василя, на тому місці, де стояв Перун, і закликав з Константинополя майстерних зодчих для будови храму кам’яного в ім’я Богоматері (996 р.), де в 983 році постраждав за віру благочестивий варяг і син його. Тим часом ревні служителі вівтарів, священики, проповідували Христа в різних областях держави. Багато людей хрестилися, розмірковуючи, без сумніву, так само, як і громадяни київські; інші, прив'язані до закону давньому, відкидали новий: бо язичництво панувало в деяких регіонах Русі до самого XII століття. Щоб затвердити віру на знанні книг божественних, ще в IX столітті переведених на слов'янську мову Кирилом і Мефодієм та, без сумніву, вже давно відомих київським християнам, Великий князь завів перші школи.
Поширення християнства проводилося княжої владою і формується церковною організацією насильно, при опорі не тільки жрецтва, але і різних верств населення. В інших же містах заміна традиційного культу новим зустрічала відкритий опір.
Після надання християнству статусу державної релігії церква вжила заходів щодо розвитку та зміцнення організаційних структур.
Церква на Русі була організована так: на чолі її стояв київський митрополит, а в великих містах перебували єпископи, що відали всіма церковними справами великий округи - єпархії (на перших парах їх було п'ять, потім їх число дійшло до п'ятнадцяти). Хоча прийняття християнства з Візантії не привело до політичного і навіть у повну міру релігійній підпорядкування їй Русі, але єпископи, а потім митрополити, як правило, до XIII ст. були греками, проте вони повністю залежали від київського князя. З відокремленням окремих князівств кожен князь прагнув до того, щоб його столиця мала свого єпископа.
Перші роки церква і її єпископські кафедри знаходились на утриманні князів. Однак, розширення церковного апарату змусило шукати інші джерела. Ними могли бути відрахування від державних доходів, що створювало передумови для злиття державного і церковного апаратів. Руська митрополія ділилася на єпископії, які відповідали структурі світської влади. На початку XI століття утворилися єпископії в Новгороді, Чернігові, Переяславі. Першим її єпископом був Фома, в духовному підпорядкуванні якого були міста Пінськ, Новгород, Городен, Брест, Волковськ, Здітов, Небель, Степан, Дубров-віци, Височко, Случеск, Копись, Ляхов, Городок, Смердинь. У другій половині XI століття була створена єпископі у Володимирі-Волинському. Пізніше з'явилися Смоленська, Рязанська, Галицька, Перемишльська, Луцька, Суздальська та інші єпископі. Вони виникали в міру утворення нових князівств. Єпископам належала повнота церковної влади в їх області - не тільки право суду над духовенством, а й суду з багатьох цивільних справах. Єпископами могли бути тільки особи, пострижені в чернецтво.
  Якщо кандидат в єпископи походив із «білого» духовенства і був одружений, то його дружина повинна була піти у віддалений монастир. Митрополит і єпископи володіли землями, селами і містами: у них були свої слуги, холопи, ізгої і навіть свої полки. Князі на утримання церков давали «десятину» - десяту частку своїх данини і оброків.
Однією з найсильніших церковних організацій були монастирі, що грали взагалі дуже важливу роль в історії середньовічних держав. За ідеєю монастир - добровільне братство людей, які зреклися сім'ї, від звичайного життя і цілком присвятили себе служінню Богу. На ділі ж монастирі були великими землевласниками-феодалами. Духовенство та монастирі вели господарства по-своєму, керуючись візантійськими звичаями і законами, встановлюючи такі юридичні відносини з хліборобами, які були прийняті в Греції. Монастирі також володіли селами, вели оптову торгівлю, позичали гроші під лихварські відсотки і завжди знаходилися в самій гущі життя, беручи безпосередню участь у повсякденному житті, і в великих політичних подіях.
Вищі церковні влади - єпископи і митрополит - могли бути обрані тільки з середовища ченців, яких на відміну від звичайних попів і дияконів називали чорним духовенством. Особливу активність з підготовки кадрів виявили пізніше монастирі. Деякі центральні монастирі, на зразок Києво-Печерського (заснованого в середині XI ст.), Стали свого роду духовними академіями, куди охоче надходили сини великих вельмож, які прагнули зробити кар'єру. У таких монастирях були хороші бібліотеки; тут велися літописі, створювалися проповіді.
Отже, ухвалення православної віри на Русі мало велике культурно- історичне значення. Русь отримала поштовх для переходу до більш прогресивного феодального способу виробництва. Правова система будувалася за римським і давньогрецьким правом. Міцніла руська державність і самосвідомість давньоруської народності, як єдиної нації. Розвивалися ремесла і землеробство. Отримало розвиток кам'яне будівництво. Культура Давньої Русі наповнювалася досягненнями цивілізації Візантії, Стародавньої Греції та Близького Сходу. Православ’я стало фундаментом культури, державності Русі, України – Русі.
Русь була визнана як християнська держава, що визначило інший, більш високий рівень взаємовідносин з європейськими країнами і народами. Руська Церква, з самого початку розвивалася спільно з державою, стала силою, яка об’єднує жителів різних земель в культурну і політичну спільність.
Перенесення на руський ґрунт традицій монастирського життя додало своєрідність слов’янської колонізації північних і східних околиць Київської держави. Місіонерська діяльність на землях, населених фіномовними і тюркськими племенами, не тільки залучала ці племена в орбіту християнської цивілізації, а й пом’якшувала деякі неминучі хвороби і процеси становлення багатонаціональної держави, яке згодом розвивалося на основі релігійної ідеї. Запозичення ставало основою для співпраці. З поступово освоюваних досягнень Візантії виростали раніше невідомі східним слов’янам кам’яне зодчество, іконопис і фресковий розпис, школа і листування книг.
Хрещення Русі ввело її тісним чином не тільки в сім’ю християнських слов’янських держав, а й в цілому в систему християнських країн Європи з їхніми культурними досягненнями. Збагатилася слов’янська культура та глибокі історичні традиції досягненнями країн Близького Сходу і, звичайно культурними скарбами Візантії.

Розділ 2
ХРИСТИЯНСТВО ЗА ЧАСІВ ЯРОСЛАВА МУДРОГО

Літописці звернули увагу на Ярослава Мудрого (близько 978 – 02.02.1054 рр.) в 1014 році, коли Ярослав відмовився платити Києву щорічну данину – 2 000 гривень, як робили до цього всі новгородські посадники. Літописець пояснює таку поведінку Ярослава тим, що він був незадоволений батьком, який надавав перевагу молодшому Борису, який народився від "грекині" Анни. Розгніваний Володимир вирішив особисто виступити проти непокірного сина і покарати його. Ярослав теж задумав почати війну проти батька і найняв великий загін варягів. Готова вибухнути усобиця між сином і батьком була попереджена тільки внаслідок смерті останнього. Після смерті Володимира Святополк почав міжусобицю зі своїми братами, що тривала цілих чотири роки. 
Одружившись з дочкою польського короля Болеслава Хороброго і сподіваючись на його підтримку, він оголосив себе великим київським князем. Бажаючи утримати за собою єдиновладдя і, найбільше побоюючись Бориса (його особливо любили кияни), Святополк убив трьох своїх братів - Бориса Ростовського, Гліба Муромського і Святослава Древлянського. Братам Борису і Глібу народний поголос створила культ невинних мучеників, які стали жертвами міжусобної боротьби честолюбних князів, і пізніше вони були канонізовані. В образі цих мучеників виражені уявлення про духовну досконалість народу і його моральної стійкості, багато раз проявлялася в прийдешніх суворих випробуваннях. 
Ярослав, звичайно, розумів, що владний Святополк зробить все, щоб відправити його слідом за братами. Положення Ярослава погіршувалось ще й тим, що він знаходився у сварці з новгородцями. Вони були незадоволені тим, як зухвало поводилася в місті найнята князем варязька дружина. Сутички між городянами і варягами часто доходили до кровопролиття. Ярослав і його дружина – норвезька принцеса Інгігерда (у хрещенні - Ірина), дочка норвезького короля Олафа I Тюргвасона, - більше підтримували не своїх підданих, а варягів. Вважаючи війну зі Святополком неминучою, він почав шукати примирення з новгородцями. Останні охоче пішли Ярославу назустріч – вони готові були виступити з ним проти Святополка, тому що найбільше боялися потрапити в повну залежність від Києва. Зібравши 40 000 новгородців і кілька тисяч варязьких найманців, Ярослав виступив проти Святополка, який встиг закликати собі на допомогу печенігів. Жорстока боротьба відбулася під містом Любечем. Святополк був розбитий і втік до Польщі до свого тестя. Ярослав в 1016 році дійшов до Києва і зайняв великокняжий стіл. Але боротьба на цьому не закінчилася. Святополк повернувся на Русь з польськими полками, які вів сам король Болеслав Хоробрий. Серед інтервентів були також дружини німців, угорців і печенігів. Другу битву на берегах Бугу Ярослав програв. Він повернувся в Новгород і звідти спробував бігти до Норвегії. Святополк знову зайняв Київ, а новгородці на чолі з посадником Костянтином Добриничем знову повстали. Вони знищили кораблі, приготовані для втечі Ярослава, і зібрали гроші для найму нового варязького загону, обклавши вільне населення даниною (4 куна з чоловіка, по 10 гривень зі старост  і по 18 гривень з бояр). Святополк тим часом вигнав з Києва Болеслава Хороброго, що відразу ж позбавило його реальної сили – без польської підтримки він уже не міг втримати в своїх руках Київ і тому змушений був шукати допомоги у печенігів. Підтриманий новгородцями, Ярослав втретє виступив проти Святополка та 1019 р. розбиває його і його союзників – печенігів на річці Альті. Святополк утік знову в Польщу, але по дорозі помер. Тільки після цього Ярослав міцно утвердився в Києві. Святополк був братовбивцею. Якщо Ярослава літописці назвали Мудрим, його брата Мстислава Червоним, то Святополка вони затаврували Окаянним. 

2. 1. Церковне будівництво.
За часів правління Володимира Святославовича церковна організація знаходилася лише на стадії формування. Були сформовані перші єпархії, започатковано будівництво церков у головних містах, підготовлено законодавчу базу (церковний устав), який передбачав створення церковних судів та їхню компетенцію.
Поруч з будівництвом церковних споруд, наприкінці Х – на початку ХІ ст. князем Володимиром Святославовичем було складено церковний устав, який розмежував владу та підсудність між світськими та духовними судами. Фактично, прийняття даного уставу визначало юрисдикцію духовних судів, в компетенцію яких потрапили шлюбно-сімейні справи (відносини між подружжям, розлучення, кровозмішування, подружня зрада), злочини проти віри та церкви (чаклунство, сповідування язичницьких вірувань, богохульство), деякі цивільні відносини, що пов’язані з майном та його спадкуванням тощо. Тому цей устав мав виняткове значення для посилення православної церкви на території Русі та викорінення давніх язичницьких вірувань. У подальшому устав був доповнений Ярославом Володимировичем, внаслідок чого ці устави стали основою для всіх місницьких церковних уставів удільних князівств, наприклад, устав новгородського князя Святослава Ольговича, устав смоленського князя Ростислава Мстиславовича.
Подальша розбудова православної церкви пов’язана з іменем Ярослава Володимировича. Загалом, друге десятиліття ХІ ст. в історії Русі увійшло під знаком феодальної війни за Київ між дітьми Володимира. Ці події досить добре відображенні, як у вітчизняних (Повість минулих літ), так і в іноземних джерелах (Еймундова сага, хроніка Тітмара Мерзембургського тощо). У них ми знаходимо дуже цікаві свідчення стосовно становища православної церкви та храми які були споруджені на Русі. У хроніці Тітмара Мерзембургського є відомості про наявність у Києві біля 400 церков, які згоріли під час пожежі [18 с. 182]. Для міста, яке на ХІІ – ХІІІ ст., за підрахунками дослідників налічувало біля 50000 – 60000 мешканців та площу близько 400 га, це була досить велика кількість релігійних споруд, котру можна пояснити лише існуванням домових церков [51]. 
Слід зауважити, що в давньоруських літописах про кількість церков, що були знищені пожежею, нічого не вказано, лише зафіксовано факт знищення церков. Будівництво Ярославом нової церкви було цілком логічним заходом нового київського князя. Так, в новгородському першому літописи (1017 р.) засвідчено початок будівництва храму святої Софії за динними Повісті минулих літ, Лаврентієвського, Іпатієвського та інших літописів було закладено у 1037 р., а за відомостями Тітмара Марзебургського, вже існував як монастир та резиденція київського митрополита. Через розбіжність дат закладення храму виникають гострі дискусії серед дослідників, які досить не вщухають. Лише можна зазначити, що з моєї точки зору, початок будівництва церкви святої Софії, скоріш за все, міг розпочатися в 1017 р., оскільки найдавніше графіті зі стін даного храму датується 1022 р.
Ярославом Володимировичем та з його ініціативи було збудовано ряд храмів у м. Києві, які літописці відносять до 1037 р.: церкву святої Богородиці Благовіщеня на Золотих воротах, монастир св. Георгія (в Никонівському літописі згадується церква св. Георгія) та св. Ірини [56, с. 151]. Можна припустити, що Георгієвська церква була присвячена небесному покровителю Ярослава, а церква св. Ірини – небесній покровительниці його дружини Ірини – Інгігерди. У тому числі за правління Ярослава Мудрого засновано печерська церква та монастир (1051 р.), собор св. Софії в Новгороді (1045 р.) та інші, які були зведені за часів князювання Ярослава, але «іменна» інформація відсутня. 
Щодо периферійного церковного будівництва, то ми знаходимо відомості про вже існуючи церкви. У 1016 р. було вбито князів Бориса і Гліба, з тіні виходить церква святого Василя у Вишгороді, де братів і поховали. В 1022 р. князь Мстислав Володимирович закладає церкву в Тмутаракані св. Богородиці ті ймовірно, наприкінці 20 – х – початку 30 – х рр. будує церкву св. Спаса, де його було поховано в 1036 р. [56, c 171 – 174]. У Новгородських літописах також фіксується пожежа, в ході якої згоріла церква св. Софії (1049 р.), що, ймовірно, була збудована першим новгородським єпископом Іоакимом у 992 р. [16]. 
Отже, загалом, Ярослав Мудрий вдало продовжував справу свого батька в плані розбудови православної церкви. На його правління також припадають заходи, що мали на меті піднести авторитет князівської влади та династії, а також духовенства та християнської віри: освячено церкву св. Богородиці (Десятину церкву) (1039 р.), перепоховано та охрещено кістки Ярополка та його брата Олега (1044 р.) тощо. Також, згідно з літописних повідомлень, за часів правління Ярослава Володимировича головним собором на Русі стає храм св. Софії, оскільки до цього центральною спорудою київської митрополії була Десятина церква.
Розбудова церкви після смерті Ярослава Мудрого продовжилася, проте на відміну від попереднього періоду, це велася повільними темпами. Цю повільність слід пояснити новими викликами, що постали перед давньоруською державою, а саме появою на південно – східних кордонах нових кочівників – половців.

2.2. Встановлення митрополії.
Русь толерантно відносилася до західного християнства, на що вказують тісні зв'язки сім'ї Ярослава Мудрого з європейськими володарями. Зокрема, його дочка Ганна була у шлюбі за королем Франції Генріхом I, а після його смерті стала регентшею свого сина Філіпа – майбутнього французького короля. Будучи високоосвіченою людиною, вона мала значний авторитет в Європі і повагу римських пап - Миколу II і Григорія VII. А на привезеного з Києва євангелія присягали під час коронації усі подальші королі Франції. Маючи привілейовані відношення з Римом, Київська Русь зберігала при цьому канонічну і ієрархічну незалежність від римських пап. Західна орієнтація деяких київських князів викликала невдоволення серед певної частини духовенства. Зокрема, ігумен Києво-печерського монастиря Феодосій у своєму творі "Слово про віру християнської і об латинську" виступив проти католицької церкви, звинувачуючи її у відході від загальних християнських традицій. Також проти католицизму виступив Київський митрополит Георгій (1062-1079), який у своєму творі «Змагання по латині» піддав гострій критиці латинські обряди і догматизм. Поява цих і інших творів, націлених проти католицької церкви, свідчить про посилення уваги до Русі з боку Апостольської Столиці, яка намагалася розповсюдити католицькі ідеї. Це сприймалося як політична акція, насадження католицизму і замах на східний обряд, який вважався складовою частиною руської духовності і культури.
Упродовж багатьох десятиліть митрополитами в Київській Русі були представники Константинопольської патріархії, які впроваджували ідеологічні засади візантійсько – православної доктрини. За оцінкою відомого російського дослідника Ю. Федотова київське християнство було одним із найкращих способів реалізації Христової науки в цілому християнському світі. Воно принципово відрізнялося від московського християнства, яке було вже зовсім іншим. 
Можна стверджувати, що впровадження християнства на Русі супроводжувалося запеклою боротьбою нової церкви за свою самостійність. Воно мало цілу низку притаманних йому особливостей, які відрізняли його ідеологію і практику від візантійської та римської церков, основуючись на ідеалах, започаткованих митрополитами Іларіоном та Климентом Смолятичем. Проте згодом ця боротьба завершилась на користь Константинопольської патріархії, під впливом якої Київська митрополія перебувала майже до ХVІ ст. 
Найдавніша згадка про заснування церковної ієрархії на Русі міститься в «Окружному посланні» патріарха Фотія, де йдеться про посилку до «росах» митрополита Михайла [13]. Однак, як вже говорилося, навіть якщо мова в посланні йде про Київ, проіснувала ця єпархія недовго. Кілька більш ймовірно існування церковної організації в середині Х ст. Згадувана в договорі 945 р церква св. Іллі, в якій присягали дружинники названа «соборної». Це означає, що вона була не єдиною, а головною в місті, і служив в ній не один священик, а кілька («собор»). Цілком можливо, що священик, який очолював клір цієї церкви і, відповідно, мав право старшинства по відношенню до інших церков, міг мати архієрейський сан. Але якщо врахувати, що до Володимирового хрещення періоди порівняно успішного поширення християнства змінювалися смугами язичницької реакції, то слід визнати, що постійно діючої церковної організації в цей час швидше за все бути не могло.
Але чи означає це, що відразу ж після хрещення церковна організація знайшла закінчені і стрункі форми? Офіційна церковна історіографія саме так і трактує це питання: безпосередньо після звернення киян в нову віру була заснована митрополія на чолі з Михайлом, поставленим константинопольським патріархом, а слідом стали створюватися підвідомчі митрополичої кафедрі єпископії. Однак дані джерел цього не підтверджують. Перша згадка про київського митрополита в «Повісті временних літ» відноситься лише до 1039 р. Митрополит – грек Феопемпт брав участь в освяченні Софійського собору. На цій підставі можна зробити висновок, що офіційний список митрополитів, що починається з Михайла - явно пізнішого походження, а ім’я першого архієрея «запозичене» з «Окружного послання» Фотія. Можливо першим предстоятелем Руської церкви був той «поп Анастас», який, згідно з «Повісті врем’яних літ», був приведений Володимиром з Корсуня, керував хрещенням киян, а після цього очолив клір Десятинної церкви. На користь цієї версії свідчать такі факти: 
1. Про особливому положенні Анастаса свідчить те, що саме йому Володимир передав на зберігання свою скарбницю і довірив збір на користь церкви десятини від усіх данин і доходів.
2. Відомо, що новгородців хрестив корсунянин Іоаким, який став після цього єпископом. У співвіднесенні з цим фактом видається дуже малоймовірним, щоб Анастас, який здійснював аналогічну місію в стольному граді, отримав би у новоствореній єпархії менший сан.
3. У хроніці Титмара Мерзебурзького повідомляється, що 1018 р. польського короля Болеслава, який підтримав Святополка, зустрічав в Києві місцевий архієпископ. Це узгоджується з літописним звісткою про втечу Анастаса разом з Болеславом, коли той змушений був залишити Київ. З цих двох фактів неважко зробити висновок, що згадуваний Титмара архієпископ і є Анастас. А замовчування літописі про його архієрейському сані може бути пояснений ставленням літописця до зради Анастаса.
Хто був наступником першого предстоятеля Руської церкви, сказати важко. В офіційному списку митрополитів після міфічного Михайла значиться Леон. В «Житії Бориса і Гліба» також згадується дане ім’я. При цьому автор називає Леона то митрополитом, то архієпископом. У зв’язку з цим заслуговує на увагу його припущення про початковий підпорядкуванні Київської архієпископії не безпосередньо Константинопольському патріархату, а болгарської (Охридської) єпархії. Дуже багатозначно збіг дат: 1037 р скасовується автокефалія Болгарської церкви, а незабаром в Києві з’являється митрополит Феопемпт. Очевидно, підвищуючи статус Київської кафедри та безпосередньо підпорядковуючи її Константинополю, візантійці прагнули зміцнити свій вплив на Русі.
Однак, як показало майбутнє, результат виявився зворотним. Саме на початок 40-х рр. XI ст. доводиться різке загострення російсько-візантійських відносин, апогеєм якого був похід княжої дружини на Константинополь 1043 р. Мабуть, діяльність митрополита зіграла в цьому не останню роль, тому він виявився personanongrata. Про це говорить той факт, що в наступному, 1044 р. за розпорядженням Ярослава відбулося хрещення останків Олега і Ярополка – акція, яка жодним чином не могла бути схвалена архієреєм – греком. Отже, до цього моменту Феопемпта в Києві вже не було. А у 1051 р. собор російських єпископів обирає на митрополію Іларіона, ставленика великого князя. Правда, незабаром після смерті Ярослав він був, очевидно, зміщений з кафедри і відносини з Константинополем відновлені, оскільки під 1055 року вже згадується новий митрополит - грек Єфрем. Тільки ще один раз після Іларіона київську кафедру займав «русин», поставлений без відома Константинополя. Це був знаменитий книжник Климент Смолятич (1147-1154), зведений на митрополію з ініціативи Ізяслава Мстиславича і займав кафедру до його смерті.
До кінця XI ст. складається єпископальна організація давньоруської церкви. На початку цього століття на Русі було 9 єпархій, причому Тмутаракань мала статус архієпископії. 
Отже, період князювання Ярослава Мудрого - це період найбільшого розквіту Київської Русі, що стала одним з найсильніших держав Європи, швидко наздоганяють передові країни в соціально-політичному і культурному відношенні. Наймогутніші державні діячі Європи прагнули в першій половині XI століття до союзу з Русю. Цікава характеристика Ярослава як людини. За відгуком літописі, «він був кривоногий, але розум у нього добрий, і на раті хоробрий» [11, с. 87]. Народ назвав його Мудрим. Відзначається його прихильність до читання книг. При ньому листувалися багато книг, з грецької на російську переводилися не тільки церковні твори. Так, завдяки переведенню на Русі стало відомо грецьке історичний твір «Хроніка Георгія Амартола». Вчені припускають, що в той час були організовані школи для навчання юнаків початковій грамоті, а може бути, мало місце і більш широке залучення людей до знань. Чільне місце Ярослава Мудрого в історії Русі пов’язують зазвичай не стільки з його вдалими військовими походами і династичними зв’язками із Заходом, скільки з різнобічної діяльністю по внутрішньому устрою держави. Він багато зробив для поширення християнства, - будував нові міста (Юр’єв, Ярославль) і нові церкви (в тому числі видатні собори Софії в Києві і Новгороді), поставив справу підготовки священнослужителів з русинів, перекладу церковних книг з грецької мови на слов’янську. При ньому Антоній Любечанин заснував знаменитий згодом Києво-Печерський монастир. Під час його князювання місто Київ був обнесений кам’яним муром з Золотими воротами і прикрашений багатьма новими будівлями. Ярослав Володимирович помер у Вишгороді (під Києвом) на початку 1054 року. Він був похований у Софійському соборі в Києві.
Можна сказати, що Ярослав приділяв велику увагу організації внутрішнього життя країни. При ньому був складений звід законів під назвою «Правда Ярослава», що становить найбільш давню частину «Руської Правди». Видання цього документа сприяло організації внутрішнього життя країни. У період правління Ярослава християнство остаточно утвердилося в Київській державі. У 1039 р. було засновано Київську митрополію, яка підпорядковувалася константинопольському патріарху. У 1051 р. Ярослав, бажаючи звільниться з-під «опіки» Візантії в церковних справах, всупереч канону, на зборі російських єпископів, обрав митрополитом київського церковного діяча Іларіона. При Ярославі в Київській Русі були засновані перші монастирі - Св. Ірини, Св. Юрія, Києво-Печерський монастир, що стали великими церковними і суспільно –культурними центрами. Ярослав також дбав про розвиток освіти в державі. За його розпорядженням були створені школа і бібліотека при Софійському Соборі. Перед смертю він спробував налагодити ще одну проблему – вдосконалення апарату передачі влади, що б в подальшому уникнути кривавих міжусобиць. Але він помер раніше, ніж йому вдалося вирішити цю проблему. 
Отже, за часів Ярослава Володимировича руська православна церква підноситься до нового рівня. Внесок Ярослава Мудрого в розвиток християнства неоцінимий, з його періоду правління починається відлік формування християнської релігійної думки та організації унікальної церкви українського народу. 

Розділ 3
СТАНОВИЩЕ ХРИСТИЯНСЬКОЇ ЦЕРКВИ
 (ДРУГА ПОЛОВИНА ХІ – ХІІ СТ.)

3.1. Київська митрополія між Сходом і Заходом.
У 1054 р. відбувся розкол Вселенської церкви на східну — греко-православну та західну — римо – католицьку, причинами розриву якого був процес, який можна розцінювати, як закономірне явище. Причини якого формувалися протягом кінця Х — першої половини ХІ ст. Саме в цей період загострилася церковно-політична боротьба між двома релігійними центрами — Константинополем та Римом. Вона зумовлена тим, що візантійські імператори, вважаючи себе спадкоємцями могутньої Римської імперії, претендували на роль голови вселенської імперії та всесвітньої церкви. Вони поділяли людство на «ромеїв» та «варварів». Залучені до християнства «варвари» повинні були визнати зверхність імперії та її законів, а значить потрапити у політичну залежність від Візантії. Однак, після утворення у 962 р. Західно-Римської імперії і коронації папою німецького короля Оттона на імператора, Рим, проголосивши себе Апостольською Столицею, почав і собі вимагати підпорядкування всіх християнських церков. У середині ХІ ст. напруження відносин між Візантією та Римом досягло своєї кульмінації. Греки висунули обвинувачення латинянам стосовно порушень під час здійснення обряду богослужіння. Для розгляду цього питання до Константинополя прибули папські посли під проводом кардинала Гумберта. Проте переговори не дали позитивних наслідків. Більше того, 16 червня 1054 р. під час богослужіння у храмі св. Софії, папські легати поклали на престол акт відлучення від церкви патріарха М. Керулларія та його ієрархів і покинули Константинополь. У відповідь на це патріарх скликав собор і, оголосивши анафему посланцям папи, заборонив будь-які стосунки з Римом. Так боротьба за владу у християнському світі стала однією з вагомих об’єктивних причин розриву між церквами, підпорядкованими з одного боку Візантії, а з іншого – Риму. Також існувала інша – суб’єктивна причина для цього розколу. Вона полягала у відмінності поглядів на духовні та матеріальні цінності народами західних і східних країн [34, с. 27-28].
 Нині дедалі більше дослідників поділяють точку зору, що розвиток людської культури йде принаймні двома різними шляхами – шляхом Сходу і Заходу. Зокрема, К. Юнг визначив цю відмінність як особливості екстравертного та інтравертного сприймання життя [57, с. 52]. Населенню західних країн притаманний екстравертний спосіб: його більше цікавить зовнішній світ, а внутрішні відчуття сприймаються лише як суб’єктивні. Схід же — інтравертний, його більше цікавить внутрішній світ людини, а її душа, як частка Світового Духу, є єдиною і головною цінністю. Захід більшу увагу приділяє організації зовнішнього буття, у той час як Схід духовним багатством навчився компенсувати довічну незадоволеність кількістю матеріальних благ. Для західного – екстравертного – християнства більш важливими є зовнішні прояви любові до Бога. При цьому допускається можливість раціонального шляху наближення до нього через усяку розумну діяльність та добрі вчинки, що у свою чергу сприяло розвитку науки, мистецтва, влаштування побуту тощо. Східне, інтравертне християнство, заперечує таку можливість. Домінуючу цінність становить внутрішнє спілкування з Богом, містичне і духовне прилучення до нього. Храм розглядається як Дім Бога, а тому він має бути багато оздобленим, гарним і пишним. При цьому не звертається належна увага на побут та житло віруючих. Їх шлях до Бога лежить через церкву. Усі деталі церковного життя, зокрема молитва, таїнство християнського культу, богослужіння та обряди, насичені містичним, недосяжним людському розумінню змістом. Прилучення до великої Таємниці через таїнство хрещення, причащання, сповіді, миропомазання розумом осягнути неможливо. Взірцем для християнина Сходу може слугувати життя ігумена Києво-Печерського монастиря Феодосія Печерського, описане у 80-х рр. ХІ ст. Нестором літописцем. Шлях спасіння людини, який проповідував Феодосій, лежав через відмову від усього мирського, піст, працю та пристрасну молитву. При цьому не потрібно було вивчати світ, роздумуючи про буденність, а дбати лише про духовне вдосконалення. У подальшому цей шлях був сприйнятий чернечо-аскетичною релігійною традицією, де сповідувалися: простота, молитва, мовчання, втеча від суєти світу, відмова від світської науки і культури. Ці погляди знайшли значну кількість прихильників на Русі, що вплинуло на увесь подальший устрій її життя.  Духовний і культурний розвиток Сходу мав свої особливості, які значно відрізняли його від Західного.

3.2. Розвиток релігійної думки на Русі.
У XI ст. поряд з релігійно-містичній ідеології Феодосія Печерського з’явився і інший напрям релігійної думки, в основі якої лежить можливість раціонального пізнання створеного Богом світу. Ці погляди, які характерніші для західного християнства, знайшли своє відображення в «Ізборнику 1076 року», складеному по велінню князя Святослава Ізяславовича книжником Іоанном. Цей своєрідний посібник з християнського віровчення і моралі для мирян. У нім робиться спроба вдосконалення, запропонованого печерськими ченцями шляху порятунку через ідею добрих справ. Іоанн висуває думку, що благочестивий не той, хто проводить увесь свій час в постах і молитвах, а той, хто доброчесний і робить добро ближньому. При цьому значне місце відводиться милостині і допомоги бідним.
Свій подальший розвиток ідея добрих справ знайшла за часів Владимира Мономаху, який сприймав її трохи інакше. Він виділяв три добрі справи християнина, вважаючи, що покаянням, сльозами і милостинею можна позбавитися від гріхів і Царства Небесного не втратити. Самітництво, чернецтво, голодування не позбавляли від гріхів так, як добрі справи, хай і малих. Владимир Мономах заповідав своїм дітям не забувати убогих, вступатися за сиріт і вдів і годувати їх в міру можливості. Особливо він застерігав від вбивства людей, навіть якщо хтось з них буде гідний смерті. Князь виступав проти строгого аскетизму, визнаючи при цьому пріоритетне значення духовно – моральних цінностей. Своїм нащадкам він заповідав не лінуватися, а працювати, не покладаючись ні на кого. Проте Мономах вступив в протиріччя з церквою, не розділяючи ідею духовного проповідування і занадто вільно трактуючи таїнство сповіді або покаяння. Він вважав, що від гріхів денних можна очиститися нічним уклоном і молитвою. Тим самим він намагався підмінити таїнство містичного спілкування за посередництва священика особистим розкаянням і молитвою. Тому ідеї Владимира Мономаху, у тому числі і порятунки тільки вірою, не знайшли підтримки серед духовенства.
Характерною рисою руського православ'я, на думку Павла Флоренского, була схильність до софіології як форми існування релігійно-філософських ідей. Але церква досить недоброзичливо відносилася до раціоналістичної філософії, тому права розуму відстоювалися у боротьбі різних релігійних напрямів. Відлуння такої боротьби звучить в «Посланні до смоленського пресвітера Хоми» митрополита – русича Клима Смолятича (1147-1154 рр.), який згадується в літописі як видатний книжник і філософ, якого ще не знала земля Руська. Климент Смолятич заперечує мирське бажання слави, яке пов'язано з накопиченням земних багатств. Головним багатством він вважає багатство розуму і душі [6, с. 41]. Він обґрунтував специфіку київського християнства як «філософізованого богослов'я», яке зв’язував з теологічним раціоналізмом, намагаючись осмислити взаємовідносини Бога і людини через тезу «розумного» тлумачення божественних заповідей, яке сприяє розумінню природи речей і дає ключ до «таємниць царства небесного». Він вважав, що пізнання світу, прагнення збагнути істинний зміст Святого Письма веде до пізнання Творця як первопричини всього сущого [37, с. 320]. Тим самим він реабілітував розум людини, стверджуючи, що для пізнання Бога треба дослідити природу і світ. Філософ поділяв погляди раціоналістичного крила християнської думки. Воно протистояло містико-аскетичній, ірраціональній течії у православ’ї, що підтримувалася Константинополем. Візантія вороже поставилась до ідей Смолятича, а провізантійська партія на чолі з Юрієм Довгоруким розправилася з прихильниками патріотично-євангельської течії, яка базувалась на основних засадах київського християнства, започаткованих митрополитом Іларіоном [34, с. 24-26].  
Географічне положення українських земель, які розташовані між Сходом і Заходом, зумовило специфіку формування менталітету населення і позначилося на своєрідному сприйманні ним християнства. Православ’я в Україні-Русі мало не привнесений зовні характер, а сформувалося внаслідок свого власного синтезу християнства. Його привабливою особливістю була відкритість як до Сходу так і до Заходу. У ньому не вкорінилися релігійна нетерпимість, віросповідний фанатизм і ворожнеча до іновірців. Один з християнських принципів Русі, які виклав митрополит Іларіон, була рівність та рівноцінність усіх народів перед Богом. Це суперечило візантійській теорії, за якою вона, проголосивши себе «другим Римом», претендувала на першість у християнському світі та пізнішим домаганням Москви стати спадкоємницею Візантії, тобто «третім Римом». Поступове проникнення ідей Заходу та певне зближення українського православ’я з католицизмом не можна розцінювати як випадковість. На думку вченого з питань історії релігії українського народу, Діановой Н. М., бачить притаманні українському населенню таки риси, як: «практицизм, господарський, більш прагматичний ніж споглядальний розум, менша відірваність від життя.» [34, с. 29]. 

ВИСНОВКИ

Поява християнства та його поширення у східних слов’ян було об’єктивно зумовлене єдністю з європейським геополітичним простором, а точніше невід’ємністю. Слов’яни переймали культуру, традиції, досвід державотворення у навколишніх держав. 
Основними факторами поширення християнства були:
1. Існування античних міст-держав Подніпров’я;
2. Поява торгового шляху «з варяг у греки»;
3. Необхідність ідеологічного об’єднання населення Русі;
4. Нагромадження кризових явищ у язичницькій релігії, які гальмували процес розвитку феодалізму в країні; 
У подальшому, формування руської державності, яке потребувало зміцнення та ідеологічного обґрунтування великокнязівської влади, державної консолідації східнослов’янських племен та залучення їх в орбіту європейської християнської цивілізації привело до спроб прийняття православ’я державною релігією. Першим було Аскольдове хрещення (860 р.), але сам процес поширення нової, більш прогресивної релігії, вимагав часу. Друга спроба пов’язана із Володимиром Великим. Він усвідомив, що досягти цього можна лише на основі ідеологічної платформи, яку б сприйняло все населення. У добу раннього середньовіччя основою такої платформи могло стати монотеїстичне релігійне вчення. Керуючись мотивами не лише релігійно-світоглядного, а й політичного, економічного та цивілізаційного характеру, київський князь зупинив свій вибір на християнстві.  Правлячу верхівку Русі – України на це зумовило піти таки характерні ознаки:  
1. Невдала спроба князя Володимира провести першу релігійну реформу на основі язичництва; 
2. Потреба у зміцненні влади князя та посиленні його авторитету в суспільстві; 
3. У державної еліти вже існували досвід та традиція хрещення (Аскольд, Ольга), пов’язані з Константинополем;
4. Відповідно до візантійської моделі християнства світська влада домінувала над релігійною, що цілком влаштовувало великого князя: ідеологічну підтримку своїм державотворчим планам він отримував, а контроль над цим з боку церкви не встановлювався;
     5. Візантійське православ’я знайомило Русь з християнським віровченням рідною мовою, що значно прискорювало і спрощувало процес поширення та утвердження нової релігії.
Безпосередньо сам процес розповсюдження християнства серед населення проходив двома етапи: перший (середина ІХ – Х ст.); другий ( 988 – ХІІ ст.). Першим етап розпочався з Аскольдового хрещення, яке не поширювалося на населення Русі. Другий етап пов’язаний з хрещенням 988 року, яке добре описано в руських літописах. 
Перша згадка про київського митрополита в «Повісті временних літ» відноситься до 1039 р. Митрополит – грек Феопемпт брав участь в освяченні Софійського собору. Можливо першим предстоятелем Руської церкви був Анастас, який, відповідно до «Повісті минулих літ», був приведений Володимиром з Корсуня, керував хрещенням киян, а після цього очолив клір Десятинної церкви. На користь цієї версії свідчать такі факти: 
1. Саме Анастасу Володимир Святославович передав на зберігання свою скарбницю і довірив збір на користь церкви десятини від усіх данин і доходів.
2. Відомо, що новгородців хрестив корсунянин Іоаким, який став після цього єпископом. У співвіднесенні з цим фактом видається дуже малоймовірним, щоб Анастас, який здійснював аналогічну місію в стольному граді, отримав би у новоствореній єпархії менший сан.
3. У хроніці Титмара Мерзебурзького повідомляється, що 1018 р польського короля Болеслава, який підтримав Святополка, зустрічав в Києві місцевий архієпископ. Це узгоджується з літописною звісткою про втечу Анастаса разом з Болеславом, коли той змушений був залишити Київ. З цих двох фактів неважко зробити висновок, що згадуваний Титмара архієпископ і є Анастас. А замовчування у літописі про його архієрейський сан можна пояснити  ставленням літописця до зради Анастаса.
Подальший розвиток християнства на Русі – золоте століття, що припадає  на часи князювання Ярослава Мудрого. Саме його зусиллями був зведений на Київську кафедру митрополит Іларіон. Ярослав організував переклад книг, створюючи тим самим при київському Софійському соборі першу українську бібліотеку. Велику увагу князь приділяв розвиткові християнства на Русі. При ньому були канонізовані перші українські святі – брати Борис і Гліб.
З ініціативи Ярослава Володимировича було збудовано ряд храмів у Києві: церкву святої Богородиці Благовіщеня на Золотих воротах, монастир св. Георгія та св. Ірини. За правління Ярослава Мудрого засновані Печерська церква та монастир (1051 р.), собор св. Софії в Новгороді (1045 р.) та інші, які були зведені за часів князювання Ярослава, але «іменна» інформація відсутня.
Ярослав Мудрий вдало продовжував справу свого батька в плані розбудови християнської церкви. На його правління також припадають заходи, що мали на меті піднести авторитет князівської влади та династії, а також духовенства та християнської віри, зокрема, освячено церкву св. Богородиці (Десятину церкву) (1039 р.). Також, згідно до літописних повідомлень, за часів правління Ярослава Володимировича головним собором на Русі стає храм св. Софії, оскільки до цього центральною спорудою київської митрополії була Десятинна церква.
За часів Ярослава Володимировича християнська церква підноситься на новий рівень. Внесок Ярослава Мудрого в розвиток християнства неоцінимий, з його періоду правління починається відлік формування християнської релігійної думки та організації унікальної церкви українського народу.
Після смерті Ярослава Мудрого розвиток православної церкви продовжився, проте на відміну від попереднього періоду,  вівся  повільнішими темпами.
Перенесення монастирського життя на східнослов’янський ґрунт традицій додало своєрідність слов’янської колонізації північних і східних околиць Київської держави. Місіонерська діяльність на землях, населених фіномовними та тюркськими племенами, не тільки залучала ці племена до християнської цивілізації, а й пом’якшувала деякі неминучі хвороби і процеси становлення багатонаціональної держави, яке згодом розвивалося на основі релігійної ідеї. Запозичення ставало основою для співпраці. 
Географічне положення Київської Русі, між Сходом і Заходом, зумовило специфіку формування менталітету населення і позначилося на своєрідному сприйманні ним християнства. Православ’я в Україні-Русі мало не привнесений зовні характер, а сформувалося внаслідок свого власного синтезу християнства. Привабливою особливістю була відкритість як до Сходу так і до Заходу. У ньому не вкорінилася релігійна нетерпимість, віросповідний фанатизм і ворожнеча до іновірців. Один з християнських принципів Русі, які виклав митрополит Іларіон, була рівність та рівноцінність усіх народів перед Богом, що суперечило візантійському світогляді. 
Християнство заклало підґрунтя для формування відповідної державницької ідеології в Русі-Україні. В її основу були покладені християнське віровчення з його Святим Письмом, яке освячувало інституцію влади та встановлювало основні засади суспільного буття, ідеї представників давньоруської суспільно-політичної думки. Утвердження цієї ідеології здійснювалося через князівську владу та Церкву. 
Тісний зв’язок християнського віровчення із суспільно-політичними процесами в Київській Русі зумовив появу в давньоруському християнстві певних рис громадянської релігії, що знайшло віддзеркалення у видатних пам’ятках давньоруського письменства.
СПИСОК ДЖЕРЕЛ ТА ЛІТЕРАТУРИ

Джерела
1.	Архив Юго-Западной России, издаваемый Временной Консисторией для разбора древних актов. К.: Университетская тип., 1859-1872. Т. 1-6.
2.	Біблія або Книги святого письма й нового заповіту: з мови давньоєврейської та грецької на українську наново перекладена: З нагоди тисячоліття прийняття християнства в Україні – Русі. [Б. М.]. Об’єднання біблійних товариств, 1990. 296 с.
3.	Брайчевський М. Ю. Літопис Аскольда. Київ. 1988. № 2. с. 146-170.
4.	Великий А. Г. З літопису християнської України : церковно-історичні радіолекції з Ватикану. Рим : Вид-во ОО Василіян, 1968. 277 с.
5.	Іларіон. Слово про Закон і Благодать // Філософська думка. 1988.            № 4. с. 89-107. 
6.	Історія релігієзнавчої та богословської думки в Україні: хрестоматія / уклад.: Н. С. Мизак. Чернівці: Чернівецький нац. ун-т, 2014. 312 с.
7.	Історія релігії: Збірник документів і матеріалів / Упорядники: Е. В. Бистрицька, І. С. Зуляк. Тернопіль: Астон, 2003. 524 с.
8.	Історія України : Хрестоматія / Упоряд. В.М. Литвин. К., Наук. думка, 2013. 1056 с.
9.	Історія української культури: збірник матеріалів і документів / упоряд.:  Б. І. Білик, Ю. А. Горбань, Я. С. Калакура та ін.; за ред. С. М. Клапчука, В. Ф. Остафійчука. К., 2000. С. 58.
10.	Крисаченко В. С. Україна на сторінках Святого письма та витяги з першоджерел, що засвідчують процес поширення християнства на теренах України від апостола Андрія до князя Володимира. К.: Наукова думка, 2000. 238 с.
11.	Літопис Руський / За Іпатським списком / Відп. ред. О. В. Мишанич. К.: Дніпро, 1989. 591 с.
12.	Мних Яков. Память и похвала князю Владимиру // «Крещение Руси» в трудах русских и советских историков. М.: Мысль, 1988. 337 с.
13.	Окружное послание (Фотий I; Кузенков). 
https://ru.wikisource.org/wiki/%D0%9E%D0%BA%D1%80%D1%83%D0%B6%D0%BD%D0%BE%D0%B5_%D0%BF%D0%BE%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D0%B5_(%D0%A4%D0%BE%D1%82%D0%B8%D0%B9_I;_%D0%9A%D1%83%D0%B7%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE%D0%B2)
14.	Повість врем’яних літ. Літопис за Іпатським списком / Упор. В. В. Яременко. К.: Радянський письменник, 1990. 557 с.
15.	Пространная  Русская  правда (по Троицкому списку второй половины XIV в.) http://history.org.ua/JournALL/e_dzherela/Ruska_pravda/ROSTRANNAYA_RUSSKAYA_PRAVDA.pdf 
16.	Русский хронограф. (Полное собрание русских летописей. Т. ХХII). М.: Языки славянских культур, 2005. 896 с.
17.	Слов’янські вірування. Писемні джерела до вивчення курсу «Релігієзнавство» для студентів гуманітарного факультету денної форми навчання / Укладач В. О. Артюх. Суми: Вид-во СумДУ, 2009. 130 с. 
18.	Титмар Мерзебургский. ХРОНИКА. 3-е изд., исправл. и дополненное / Перевод с лат. И.В.Дьяконова. М.: «SPSL» «Русская панорама», 2019, 574 с. 
19.	Троицкий список Хроники Георгия Амартола (приписки на миниатюрах и полях рукописи) // Древнерусское искусство. По материалам международной конференции «Искусство рукописной книги. Византия и Древняя Русь (Москва, конференция «Искусство рукописной книги. Византия и Древняя Русь (Москва, 17 – 19 ноября 1998 г.)» СПб., 2004.

Література
20.	Білий Д. Тмутороканське князівство в історії Київської Русі / Донецький вісник Наукового товариства імені Шевченка. Історія. Донецьк: Східний видавничий дім, 2013. Т. 37. С. 6-10. 
21.	Брайчевський М. Ю. Вибране. Том І: Суспільно-політичні рухи в Київській Русі. Упорядкування, передмова, наукове редагування і анотований іменний покажчик Ю. Кухарчука. К.: Видавництво імені Олени Теліги, 2004. 720 с.
22.	Брайчевський М. Ю. Утвердження християнства на Русі. Київ : Наук. думка, 1988. 259 с.
23.	Брилюк О. М. Формування шлюбу в Київській Русі: норми звичаєвого та церковного права. Часопис Київського університету права. Теорія та історія держави і права. Філософія права. 2010. № 4. с. 44–48.
24.	Велесова книга / М. І. Карпенко. К.: Укр. Центр духовної культури, 1998. 179 с.
25.	Винокур О., Трубчанінов С. Давня і середньовічна історія України. К.: Глобус, 1996. 224 с.
26.	Власовський І. Нарис історії української православної церкви: У 4-х тт. Вид 2-е. Нью-Йорк; С. Бавид-Брук; К., 1990.
27.	Горбаченко Т. Г. Вплив християнства на становлення писемної культури Русі-України: Релігієзнавчо-філософський аспект. К.: Академія, 2001. 271 с.
28.	Голубинский Е. Е. История русской церкви. Т. 1 : Период первый, киевский или домонгольский. М. : Унив. тип., 1904. Вторая половина тома.                      926 с.
29.	Грушевський М. С. Хто такі українці і чого вони хочуть. К.: Т-во «Знання» України, 1991. 240 с.
30.	Грушевського М. С. Історія України – Руси: В 11 т., 12 кн. / Редкол.:               П. С. Сохнь та ін. К.: Наукова думка, 1991-1992. Т. 1. с. 496-539; 572-578;              Т. 2. с. 40-44.
31.	Грушевський М. С. З історії релігійної думки в Україні / Ред. П. К. Вовк. К.: Освіта, 1992. 192 с.
32.	Дашкевич Я. Сірійські елементи в релігійному житті України-Русі (ІХ- ХІІІ ст.) // Історія релігій в Україні. Київ-Львів, 1992.
33.	Дзюба О.М., Довбищенко М.В., Ісаєвич Я.Д., Кром М.М., Лепявин С.А., Лепявко С.А. Історія України в особах. Литовсько-польська доба. К.: Україна, 1997. 272 с.
34.	Діанова Н. М. Історія релігії та церкви в Україні в національному та європейському контекстах: навч. посіб. для студентів спец. 032 «Історія та археологія» спеціалізації «Історія України у світовому контексті». Одеса: Одес. нац. ун-т імені І.І. Мечникова, 2019. 252 с.
35.	Зимин А.А. Правда Русская. М., 1999.
36.	Кабанець Є.  Митрополит Іларіон і становлення руської церкви // Людина і світ.  2001.  № 11-12.  С. 18-23.
37.	Історія релігії в Україні: у 10-ти тт. / редкол.: А. Колодний (голова) та ін. Київ: Укр. центр духовної культури, 1996-1998.
Т. 1: Дохристиянські вірування. Прийняття християнства / за ред. Б. Лобовика. Київ, 1996. 384 с.
38.	Котляр М. Ф. Введення християнства в Київській Русі та його наслідки. К.: Тов. «Знання УРСР», 1985. 48 с.
39.	Кучкин В.А. Население Руси в канун Батыева нашествия // Образы аграрной России IX – XVIII вв.: Памяти Н.А. Горской. М., 2013.
40.	Кучкин В.А. Формирование государственной территории Северо-Восточной Руси в X – XIV вв. М., 1984. 
41.	Рыбаков Б. А. Киевская Русь и русские княжества ХІІ – ХІІІ вв. М. : Наука, 1982. 589 с.
42.	Ричка В. М. Київська Русь: проблема етнокультурного розвитку (конфесійний аспект) / К. 1994, 34 с.
43.	Ричка В. М. Лицар Духу: Володимир Великий в історії та пам’яті. К.: Ін-т історії України НАН України, 2015. 132 с.
44.	Розвиток філософської думки в Укаїні: навч. посібник;  [за ред. проф.   Ю. М. Вільчинського].  3-тє вид., перероб. і доп. К.: КНЕУ, 2014.  327 с.
45.	Романов Б.А. Люди и нравы Древней Руси. Л., 1966. 
46.	Свердлов М.Б. Домонгольская Русь: князь и княжеская власть на Руси в VI – первой трети XIII в. СПб., 2003.
47.	Тихомиров М.Н. Исследование о Русской Правде. М.; Л., 1941.
48.	Толочко О. П., Київська Русь. К.: Видавничій дім «Альтернативи», 1998. 352 с. 
49.	Толочко П. П. Літописання. Історія української культури : у 5 т., 9 кн. Київ: Наук. думка, 2001. Т. 1. С. 726–757. 
50.	Толочко П. П. Русские летописи и летописцы. СПб. : Алетейя, 2003. 296 с.
51.	Толочко П. П. Древнерусский феодальный город. К. Наукова думка, 1989. 256 с.
52.	Федотов Г. П. Собрание починений в 12 т. Т. 10: Русская религиозность. Часть І. Христианство Киевской Руси Х-ХІІІ вв. / Примеч. С. С. Бычков. М.: Мартис, 2001. 382 с.
53.	Черепнин Л.В. Общественно-политические отношения в древней Руси и Русская Правда // Древнерусское государство и его международное значение. М., 1965. 
54.	Чистякова О. В. Философия Византии и Древней Руси: Учеб. пособие. М.: ГАОУ ВИО МГИИТ имени Ю. А. Сенкевича. 2014. Изд-ие второе, переработанное и дополненное. 224 с.
55.	Шахматов А. А. Корсунская легенда о крещении Владимира. Изд. 2-е, репринт. М.: Либроком, 2011. 126 с.
56.	Шахматов А. А. Повесть временных лет. Вводная часть. Текст. Примечания / Шахматов. Петроград: Тип. А. В. Орлова, 1916, с. 403
57.	Юнг К. Г. О  психологии восточных религий и философий. М.: Наука, 1994. 691 с.