Одеський національний університет імені І. І. Мечникова
(повне найменування вищого навчального закладу)
Філологічний факультет
(повне найменування інституту/факультету)
Кафедра прикладної лінгвістики
(повна назва кафедри)

Дипломна робота
«Прізвиська жителів Волинської області: за польовими дослідженнями і художніми текстами »
 «Nicknames of Volyn region: on materials of field researches and literary texts»

на здобуття ступеня вищої освіти «магістр»

Виконала: студентка денної форми навчання
спеціальності 035 Філологія 
035.10 Прикладна лінгвістика
Ковальчук Ірина Сергіївна

Науковий керівник:
к. філол. н., доц. Стрій Л. І._________ 
Рецензент:
к. філол. н., викл. Кіщенко А. М.

Рекомендовано до захисту:
протокол засідання кафедри
№ __ від ____________2018 р. 
Завідувач кафедри
	проф. Кондратенко Н. В.
	(підпис)		Захищено на засіданні ЕК № ___
протокол № _ від _______2018 р.	
Оцінка______________/___	___/_____
(за національною шкалою/шкалою ЕСТS/ бали)
Голова ЕК
	проф. Кондратенко Н. В.
	(підпис)		

Одеса – 2018

ЗМІСТ
Вступ.......................................................................................................................3
Розділ 1. Прізвиська як ономастичні одиниці....................................................8
1.1. Ономастика в колі лінгвістичних дисциплін.........................................8
1.1.1. Предмет дослідження ономастики...............................................8
1.1.2. Оніми як основне поняття ономастики........................................10
1.2. Розвиток ономастики як розділу лінгвістики......................................11
1.3. Розділи сучасної ономастики...............................................................14
1.4. Місце антропоніміки в системі ономастичної науки.........................17
Розділ 2. Прізвиська як предмет дослідження антропоніміки.........................17
2.1. Прізвисько – неофіційне найменування людини................................20
2.2. Семантичні групи прізвиськ.................................................................22
2.2.1. Типологічні особливості прізвиськ як неофіційних найменувань людини......................................................................................................22
2.2.2. Семантичні особливості прізвиськ жителів сіл Ковельського району Волинської області......................................................................24
Розділ 3. Мотиваційна характеристика прізвиськ жителів сіл Ковельського району Волинської області……………………………………………………...30
       3.1. Засоби мотивації номінації прізвиськ………………………………...30
       3.2. Встановлення мотивації прізвиськ: експериментальне дослідження.................................................................................................34
Розділ 4. Роль неофіційних антропонімів  у художній літературі……………40
      4.1. Науковці – про творення на поширення прізвиськ…………..……….40
     4.2.Прізвиська у романах Володимира Лиса……………………………….44
     4.3. Антропоніми як засіб образного творення Лесі Українки……………48
Розділ 5. Принципи укладання словників……………………………………..57
    5.1. Лексикографія як наука про укладання словників…………………….57
    5.2. Структура словникової статті…………………………………………...62
Висновки…………………………………………………………………………67
Список використаної літератури……………………..………………………..73
ВСТУП

Власні назви людей посідають важливе місце в лексичному складі мови, оскільки антропоніміка є невичерпним джерелом для вивчення і мови, і культури кожного народу. Лінгвістична наука, що вивчає власні назви – ономастика, її проблематика охоплює власні імена людей (антропоніміка), назви географічних об’єктів (топоніміка), установ і торгових марок (ергоніміка) тощо. Ономастика – розділ мовознавства, який вивчає власні імена, історію їх виникнення, розвитку і функціонування, також поширення і структури власних імен у мові і мовленні в літературній і діалектній сферах. Традиції вивчення власних імен в україністиці давні і потужні: в Одеському національному університеті імені І. І. Мечникова тривалий час працював відомий фахівець з ономастики, доктор філологічних наук, член-кореспондент АН України Ю. О. Карпенко, учні якого продовжують традиції одеської ономастичної школи (О. Ю. Карпенко, М. Ю. Карпенко, Е. В. Боєва, Г. Ю. Касім, Т. І. Крупеньова, М. Р. Мельник, Г. І. Мельник, І. В. Мурадян, О. О. Порпуліт,  Г. В. Сеник та ін.). Проте окремі питання ономастики залишаються нерозв’язаними, що і визначає актуальність нашої дипломної роботи, присвяченої антропонімічним проблемам.
Власні назви традиційно поділяються на групи, однією з яких є сукупність власних імен людини – антропонімів – тієї чи іншої мови. Під антропонімом розуміють будь-яку власну назву, яку може мати людина чи група людей. Одним із видів антропонімів є прізвисько. Прізвисько – це неофіційне особове найменування, яким середовище індивідуалізує людину та виокремлює її з суспільства. Вони характеризуються підвищеною інформативністю й експресивно-емоційною забарвленістю, поєднують у своєму змісті характеристики зовнішніх і внутрішніх особливостей носія імені. Це стосується, зокрема, й прізвиськ мешканців будь-якого регіону України. Власні найменування людей як типові номінативні одиниці становлять інтерес для різних гуманітарних наук, зокрема для мовознавства, історії, етнографії і демографії. Функціонування антропонімів у різні епохи засвідчене в давніх писемних пам’ятках, часто ці пам’ятки є чи не єдиним джерелом фіксації і збереження найменувань особи, констатацією факту існування певного етносу на конкретній території. 
Різноманітні проблеми ономастики, антропоніміки зокрема, здавна були предметом дослідницьких зацікавлень багатьох учених. Власні особові імена займають чільне місце в лексичному складі сучасної української мови, тому що вони, як зазначає А. П. Коваль, частинка історії кожного народу. У них відображено вірування, художня творчість народу, його історичні, господарські і культурні зв’язки. Власні особові імена утворюють стійкий пласт одиниць, відомих загалом всьому народу, і входять до найбільш активної лексики загальнонаціональної мови. 
Новизна нашої роботи полягає в тому, що здійснено теоретичні узагальнення щодо неофіційних найменувань людини як предмета вивчення антропоніміки; виявлено особливості прізвиськ як неофіційних найменувань людини; здійснено аналіз, зокрема досліджено семантику і мотивацію неофіційних найменувань жителів сіл Ковельського району Волинської області; здійснено аналіз антропонімів у творах волинських письменників: Лесі Українки та Володимира Лиса.
Метою дослідження є пошук і систематизація прізвиськ жителів сіл Ковельського району Волинської області та аналіз їх структурно-семантичних особливостей; дослідити вживаність прізвиськ та їх значення у творчості письменників Волині Лесі Українки та Володимира Лиса; створення словника неофіційних найменувань. 
Для реалізації поставленої мети  встановлено такі завдання:
-	виявити специфіку ономастики як розділу мовознавства та з’ясувати роль антропоніміки як розділу ономастики; 
-	виявити  об’єкт та предмет вивчення ономастики як розділу мовознавства;
-	окреслити коло проблем дослідження антропонімії та визначити особливості власних найменувань людини;
-	подати дефініцію поняття прізвиська як неофіційного найменування людини та визначити їхню специфіку;
-	визначити мотиваційну характеристику прізвиськ жителів сіл Ковельського району Волинської області;
-	проаналізувати використання прізвиськ письменниками у художній українській літературі;
-	дослідити вживання прізвиськ в романах Володимира Лиса;
-	дослідити присутність прізвиськ у творчості Лесі Українки, їх образного навантаження;
-	розглянути принципи створення словникової статті та укласти матеріали до словника прізвиськ «Прізвиська жителів сіл Ковельського району та прізвиськ у творах письменників Волині».
Предметом нашого наукового дослідження виступають неофіційні власні найменування (антропоніми), а об’єктом – неофіційні найменування жителів сіл Ковельського району Волинської області та прізвиська людей як засіб вираження авторського ставлення і художнього задуму письменника, підкреслення тих чи інших рис особи, стосовно якої вживається прізвисько.
Матеріалом для дослідження слугували прізвиська (180 одиниць), зібрані експедиційним шляхом (прізвиська людей, які проживають у селах Любитів, Колодяжне, Воля-Ковельська та Воля-Любитівська Ковельського району Волинської області) та твори – Володимира Лиса: «Острів Сильвестра», «Іван і Чорна Пантера», «Діва Млинища», «Століття Якова», «Соло для Соломії» та Лесі Українки: «У пущі», «В катакомбах», «Блакитна троянда», «Осіння казка», «Лісова пісня», «Три хвилини», «В дому роботи, в країні неволі», «Прощання», «Грішниця».
У роботі використано загальнонаукові та лінгвістичні методи: метод узагальнення теоретичного матеріалу; описовий метод для виявлення специфіки антропоніміки та виявлення її предмета дослідження; метод польових досліджень для збору ілюстративного матеріалу роботи; метод семантичного і компонентного аналізу прізвиськ.
Практичне значення. Одержані результати можуть прислужитися у створенні ономастичного атласу України, для подальшого вивчення антропоніміки регіонів України, для аналізу семантико-дериваційних процесів в галузі неофіційних найменувань мешканців України, а також слугувати матеріалом для наукових робіт студентів і викладання навчальних дисциплін «Лексикологія української мови», «Семантика», «Стилістика» та ін.
Теоретичне значення дослідження. Узагальнення, здійснені в роботі, та результати є підґрунтям для подальшого опрацювання теоретичних проблем ономастики та антропоніміки зокрема, а також для розроблення концепцій сучасної української ономастики. 
Наша робота має типову структуру: вступ, п’ять розділів, висновки та список використаної літератури, додатків, словника. 
У вступі подано короткий огляд роботи, визначено мету, новизну, актуальність роботи, завдання, об’єкт, предмет та методи наукового дослідження. 
У першому розділі ми розглянули ономастику як науку; виділили розділи ономастики, визначили її місце у колі лінгвістичний дисциплін та дослідили місце антропоніміки в системі ономастичної науки. 
Другий розділ присвячено прізвиськам – як неофіційним найменування людини; розкрили класифікацію та лексико-семантичну характеристику прізвиськ.
У третьому розділі ми дослідили мотиваційну характеристику прізвиськ жителів сіл Ковельского району Волинської області; провели лінгвістичний експеримент. 
У четвертому розділі ми розглянули роль неофіційних найменувань у художній літературі, погляди науковців щодо прізвиськ та звернули увагу на  антропоніми у творчості волинських письменників Володимира Лиса та     Лесі Українки. 
П’ятий розділ присвячено лексикографії як науці про укладання словників та словникових статей. 

ВИСНОВКИ
Ономастика – розділ мовознавства, який вивчає усі власні імена, історію їхнього виникнення, розвитку і функціонування, також поширення і структури власних імен у мові і мовленні в літературній і діалектній сферах. Розділом ономастики, який вивчає особові назви є антропоніміка. Антропоніміка – це наука, яка досліджує особливості утворення антропонімів, основні принципи номінації людини, шляхи переходу апелятива в антропоніми, і навпаки, хронологічні характеристики антропонімів, їх зміни в часі, виникнення різних форм найменування людини, словотвір різних класів антропонімів, функціонування тих чи інших антропонімів у мові на різних хронологічних зрізах. 
Щодо способів формування і часу становлення прізвиськ немає однієї спільної думки. Одні дослідники формування українських прізвиськ відносять до ХIV-ХV ст., а нині датують його ХVІІ-ХVІІІ ст., чи навіть пізнішим періодом. В той же час в дискусії, що відбулася понад 30 років тому, була досягнута згода тільки в тому, що процес стабілізації прізвиськ українців закінчився в кінці ХVІІІ поч. ХІХ ст.
Прізвисько – неофіційне найменування людини, що використовується у вузькому колі спілкування і вказує на певну особливість його носія, чим відрізняє його від усіх інших; це значний сектор антропонімічного простору, який за кількістю іменувань відстає хіба що від прізвищ. Проблема прізвиськ набагато гостріша й серйозніша, ніж може здаватися на перший погляд. Це проблема змін, що відбуваються в людях унаслідок впливу інших людей, а тому вона може слугувати предметом вивчення не тільки для мовознавців, але й психологів.
Прізвиська виникають у невеликих замкнених колективах, де люди постійно спілкуються; там прізвисько виразно вмотивоване. Місцем, де прізвиська бурхливо виникають, видозмінюються і зникають, є село. 
Серед досліджуваних нами прізвиськ жителів с. Любитів,                        с. Колодяжне, с. Воля-Любитівська, с. Воля-Ковельська Ковельського району Волинської області найактивніше вживаються індивідуальні прізвиська, що мають прозору семантику. Найбільшою групою семантичного аналізу є прізвиська, які утворилися від власних імен та прізвищ (30 %), такі як: Омелько (від імені Омелян), Єруня  (від імені Ірина), Антошка (від імені Антон), Ряпиха (від прізвища Ряп), Адамиха (жінка Адама), Баланиха (від прізвища чоловіка Балан), Величко (від прізвища Величко), Еля (від імені Ельвіра), Король (від прізвища Короленко), Мартуха (від імені Марта), Танасько (від імені Тетяна). Наступною групою є невмотивовані прізвиська, ця група становить 24 %: Вурс, Дзейлик, Дзьондзя, Макотя, Нуна, Гуня, Джялапа, Маціпура, Панчоха, Свота, Вальоватий, Куча, Нюцик. Родичівські прізвиська утворюють невелику семантичну групу, всього 15 %. За індивідуальними ознаками зафіксовано 15 % прізвиськ: Беззубий (хлопець немає одного переднього зуба), Бородатий (чоловік має довгу бороду), Вузкоглазий (носій має вузькі очі), Довгань (висока людина), Рудий (хлопець має руде волосся), Заєць (чоловік має два великі передні зуба), Безпалько (у людини немає одного пальця на лівій руці), Бекхем (хлопець схожий на відомого футболіста), Диня (жінка має блідий колір обличчя), Олень (широкоплечий хлопець), Тюлька (висока, худа жінка), Штангелька (висока жінка), Білий (чоловік має світле волосся).   8 % прізвиськ виступають назвами спорідненості та свояцтва, соціальним статусом, етнонімами: Затьок (свояцтво), Китаєць (уродженець Китаю), Молдован (уродженець Молдови), Руска (жінка родом з Росії), Турок (уродженець Туреччини), Циган, Циганка, Японець (уродженець Японії), Жид, Жидичка, Кримчаки (сім’я переїхала з Криму ще у 19 ст.), Бульба (за національністю – білорус), Волиняка (іронічне прізвисько; людина проживає у Волинській області недовго (1 рік)).  Найменшою семантичною групою є прізвиська, які утворилися від топонімів, всього 1 % (Шкабарда від неправильної вимови носієм прізвиська топоніма “Кабарда”). Прізвиська за назвами рослин, продуктів харчування становлять 5 % (Вовнянка, Вареник (найсмачніша страва, на думку носія, − вареники), Коржик, Макух, Пиріг (улюблена страва носія – пиріг), Смерека, Вариборщ (походить від від назви пісні «Вари борщ, милая». Його першоносій надзвичайно любив цю пісню і співав її на всіх сільських гулянках.), Похмелюк (закріпилося за чоловіком, який любив випити, а вранці ходив по сусідах і просив знову випити, щоб похмелитися), Чекушкін (має звичку купувати чвертку горілки, пор. рос. розм. чекушка «чвертка»); за діяльністю – 4% (Сварщик, Електрик, Фотограф, Бригадир, Слюсар, Поштарка (жінка, яка першою розносити пошту), Кузнєц (чоловік працює Ковалем), Агрономка        (жінка працює агрономом), Статістичка ( дівчина за професією – бухгалтер), Швейка, Туфелька (вчителька біології (від терміну «Інфузорія-туфелька»)); а  за календарними назвами –  3 %: Купало (хлопець народився на свято Івана Купала), Трійця (найпишніше прикрашав будинок у це свято), Пабєда (в День Перемоги чоловік стояв з прапором біля пам’ятника Невідомим солдатам).
Мотивом номінації переважно стає диференційна ознака носія. Якщо людина має зовнішню ваду або ж своєю тілобудовою, стилем одягу і т.д., відрізняється від інших жителів колективу, вона відповідно отримує прізвисько, яке допомагає виділити її у цьому колективі. Диференційна ознака денотата, позитивна чи негативна, повинна бути в опозиції до ознак членів колективу, комунікантів. Тому функція прізвиськ за фізичними ознаками носія і характеристична, і диференційна. 
Таким чином, серед досліджуваних нами  10-ти невмотиваних прізвиськ жителів сіл Ковельського району Волинської області було виявлено, що 7 неофіційних найменувань мають фонетичну мотивацію, це пов’язано з бажанням респондента визначити референт так, щоб звукова форма максимально повно його характеризувала ( прізвиська «Вурс» ̶ «хлопець з вусами»; «Гаман»  ̶  від  «гаманець»; «Нуна»  ̶  від «ім’я Ніна»; «Вальоватий» ̶ від «вольовий»; «Дзіндзя» ̶ від «ніндзя»; «Сьорда» ̶ від «сьорбати»; «Кащай» ̶ від «Кощій»).  2 невмотивованих прізвиська мають семантичну мотивацію, що пов’язана зі значенням слова («Гася»  ̶  «добра людина; пестливе значення»; «Маціпура»  ̶  «маленька людина»).  У прізвиська «Дзьондзя» мотивацію визначити невдалося – було надано 25 пояснень із 50, і всі вони були різними ( «непосидючий», «балакучий», «про таких говорять « чув дзвін та не знає де він»»; «господарка»; «боягуз»).                     
Прізвиська персонажів, як головних, так і другорядних, у творчості Володимира Лиса посідають вагоме місце серед інших власних назв його романів. Дослідження в романах письменника неофіційних антропонімів різних груп дало змогу з’ясувати їхні функції, емоційне навантаження та встановити, чому їх вживано як прізвиська. Мотиви творення прізвиськ демонструє прагнення й здатність людини творити нове й оригінальне, дозволяє з’ясувати, який шар лексики найбільш активно залучається до антропонімізації. Отже, у творах Володимира Лиса було вжито такі антропоніми: у романі «Острів Сильвестра» – неофіційне найменування Князь; у творі «Іван і Чорна Пантера» – прізвисько Чорна Пантера; у «Діва Млинища» – сім’я Терещуків отримала  прізвисько «Гаплики» (дід любив говорити «гаплик та й усе»), один іх персонажів мав кличку Буца (дали таку назву за зовнішніми ознаками «..високий, могутній, ціла буца м’яса»); у романі «Століття Якова» цілим родинам у селі надавались вуличні назви: Цвіркуни (говірлива, співуча сім’я), Лапацуни («яким дісталась «куркульська» хата»), Бубенці; у творі «Соло для Соломії» – дівчина отримала два прізвиська Соломка та Соломинка (від імені Соломія), родини по-вуличному: Зозульки та Мацірапки.
Антропоніми у творах Лесі Українки – це результат ретельного авторського добору. Створюючи своєрідні мікротексти, вони допомагають локалізувати зображуване у просторі та часі, надати йому національного забарвлення, тобто функціонують як фрейми. Темоутворююча функція антропонімів забезпечує інформативно-понятійне наповнення тексту. Як активні елементи культурного поєднання, антропоніми дають цінний матеріал про культуру українського народу, вплітають її у всесвітню культуру, об’єднують різні етносоціальні спільноти. Крім того, антропоніми у поетичних творах поетеси виконують певну стилістичну та художню функції, характеризують мову і стиль автора, стають засобом вираження авторської модальності. Отже, у драматичній поемі «У пущі», поетеса не називає ні головного персонажа, ні інших персонажів іменами, вони одержують прізвиська: Скульптор, Сестра скульптора, Мати скульптора тощо; у творі «Блакитна троянда» (1896) оніми називають 13 дійових та згадуваних осіб, причому у вступному списку «Дійові люди»  ці пропорції ще красномовніші –  антропонімічно позначено 10 осіб, а апелятивно – 5, серед дев’яти персонажів, названих за прізвищем, четверо мають у ньому нетиповий для села суфікс -ськ, -цьк: Гощинська, Колчевська, Милевський, Крицький, і лише прізвище старого лікаря має «сільський» формант -енко: Проценко; у фантастичній драмі «Осіння казка» усі персонажі мають апелятивні номінації, що пишуться авторкою з малої літери: лицар, принцеса, король, будівничий, служебка (усе це – виразні контекстуальні антропоніми, тобто власні назви, що залишаються власними тільки в межах даного художнього тексту); у діалозі «Три хвилини» основних персонажів двоє – Монтаньяр і Жірондист, іменує їх тільки в безіменному ключі, але з великої літери; у «Лісовій пісні» всі персонажі наділені власними назвами (Лукаш, дядько Лев) чи назвами, що набувають статусу власних у межах твору (Мавка, Русалка), а Лукашева мати – просто мати, без власного ймення: своєю поведінкою вона його не заслуговує.  Леся Українка зовсім не вживає наймень верховних правителів тих країн і часів, де відбувається дія (наприклад, не називає імен римських цезарів, лише в «Оргії» згадується Август для вказівки на минуле, а правлячий цезар і тут не іменується), ніколи не іменує владик церкви – єпископів, що є персонажами чи згадуваними особами в кількох творах («В катакомбах», «Руфін і Прісцілла», «Адвокат Мартіан»). Цей прийом сприяє узагальненню твору – знову ж таки працює на художнє ціле. Заступившись онімами, апелятивні номінації відійшли в тінь, але не були вилучені письменницею з арсеналу її виразових засобів.
Володимир Лис та Леся Українка через антропоніми певною мірою виражають своє ставлення до персонажів у творах, а також формують ставлення до них читачів. Здебільшого письменники використовують етимологічно прозорі імена, прізвиська, прізвища. Вони беруть участь у формуванні сюжету, тематики твору, наповнені тим художньо-зображальним змістом, якого потребує авторський задум. Для аналізу ми вибрали саме твори Володимира Лиса та Лесі Українки, тому що, на нашу думку, вони є одними із найвідоміших письменників Волині. Розглядаючи їхні твори, ми хотіли показати, як застосовувалися антропоніми у художніх творах у різні часи: наприкінці XIX століття та в середині XX століття.  
Отже, прізвисько в художньому творі – це не тільки знак індивідуалізації персонажа, але і його яскрава експресивно-оцінна характеристика. У прізвиськах відбивається фантазія автора, його спостережливість, уміння виокремити в людині риси, які дуже влучно характеризують її позитивні чи, навпаки, негативні риси, увиразнюючи іронічне або й саркастичне ставлення автора. 
Таким чином, найдовше тримаються прізвиська, в яких переплітається кілька мотивів: і прізвища, і ознака за зовнішнім виглядом чи характером. Найчастіше воно настільки влучне, що «приклеюється» до його носія на роки.
За прізвиськом, клеймом нівелюється особистість. У цьому їх головна особливість. Нависаючи над особистістю, прізвиська пускають глибоке коріння в її структуру, руйнуючи, спотворюючи, перекручуючи нормальний розвиток. Водночас прізвисько відрізняє людину з усього колективу, не повторюється серед носіїв так часто, як ім'я, може вказувати на переваги та недоліки особи.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ

1.	Агєєва В. П. Поетеса зламу століть. Творчість Лесі Українки постмодерній інтерпретації. / В. П. Агаєва – К.: Либідь, 1999. – С. 264.
2.	Агібалова Т. М. Власні назви як інтелектуальні орієнтири в мовній картині світу Лесі Українки (на матеріалі драматичних поем 1896-1906 рр. ) / Т. М. Агібалова // Вісник Запорізького національного університету. Філологічні науки. – 2012. – № 1. – С. 11– 14.
3.	Бияк Н. Я. Особливості найменувань осіб в українській художній прозі та збереження їх функцій у німецькомовних перекладах: автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. філол. наук : спец. 10. 02. 01 «Українська мова» / Н. Я. Бияк. – Івано-Франківськ, 2010. – С. 19. 
4.	Білан Т. О. Українська ідея в контексті творчості Лесі Українки /          Т. О. Білан  // «Дні науки» – тези наукових доповідей. Київський університет. – К., 1996. – С. 59–67.
5.	Вербовецька О. С. Неофіційна антропонімія Тернопільщини. /               О. С. Вербовецька. – Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата філологічних наук за спеціальністю 10.02.01 – українська мова – Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка.  – Тернопіль,  2016. – С. 366.
6.	Гогуленко О. П.  Антропонімний простір творів Панаса Мирного /        О. П. Гогуленко // Актуальні проблеми слов'янської філології. Серія: Лінгвістика і літературознавство: Міжвуз. зб. наук. ст. — 2011. — Вип. XXIV, ч. 1. — С. 433 – 442.
7.	Гордієнко Н. Сучасна лексикографія як об’єкт лінгвістики /                 Н. Гордієнко // Укр. мова : наук.-теорет. журн. Ін-ту укр. мови НАН України. – 2011. – № 3. – С. 67–73.
8.	Гордієнко Н. Особливості мікроструктури сучасних словників антропонімів / Н. Гордієнко // Укр. мова : наук.-теорет. журн. Ін-ту укр. мови НАН України. – 2011. – № 4. – С. 27–30.
9.	Демська О. М. Вступ до лексикографії. / О. М. Демська. – К.: Видавничий дім “Києво-Могилянська академія”, 2010. — С. 266–270.
10.	Зубець Н. О. Українська лексикографія другої половини ХХ століття: навч. посібник / Н. О. Зубець. — Запоріжжя: ЗНУ, 2008. — С. 124–136.
11.	Зубко А. М. Українська ономастика: здобутки та проблеми /                   А. М. Зубко // Спеціальні історичні дисципліни: питання теорії та методики. – 2007. – С. 262–281.
12.	Карпенко Ю. О.  Вступ до мовознавства : [підручник] /                                     Ю. О. Карпенко. – К. : Академія, 1991. – 336 с.
13.	Карпенко Ю. О. Реєстр Війська Запорізького і проблеми постання українських прізвищ / Ю. О. Карпенко  // Питання історичної ономастики України.  – К., 1994. – С. 182–187.
14.	Карпенко Ю. О. Теоретичні засади розмежування власних і загальних назв  / Ю. О. Карпенко // Мовознавство. – 1974. – № 4. –   С. 43 – 46. 
15.	 Кровицька О. В. Українська лексикографія: теорія і практика. /            О. В. Кровицька. — Львів, 2005. — С. 174.
16.	Крупеньова Т. І. Ономастика драматичних творів Лесі Українки: автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. філол. наук: спец. 10. 02. 01 «Українська мова» / Т. І. Крупеньова. – Одеса, 2010. – С. 17.
17.	Левчук І. В.  Антропонімія роману Володимира Лиса «Століття Якова» / І. В. Левчук // Науковий вісник Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки. Філологічні науки. Мовознавство. – 2013. – № 22. – С. 69–74
18.	Мазур В. І. Функції антропонімів у перекладах Лесі Українки та її творах на грецьку, італійську, єгипетську тематику / В. І. Мазур// Вчені записки Таврійського національного університету імені                          В. І. Вернадського Серія «Філологія. Соціальні комунікації ». Том 26 (65). № 1, ч. 1. 2013 г. С. 534–542.
19.	Микитин-Дружинець М. Л. Мотиваційна база сімейно-родових та колективно-територіальних прізвиськ Стрийщини /                                              М. Л. Микитин-Дружинець // Записки з ономастики : зб. наук. пр. ; відп. ред. Ю. О. Карпенко. – 2010. – Вип. 13. – С. 84–90.
20.	Ненадкевич Є. Ф. Українська жінка (Леся Українка) /                              Є. Ф. Ненадкевич // Дивослово – 2001,№ 2. – С. 52–58.
21.	Нестерчук О. К.  Прізвиська жителів Волинського Полісся, ідентичні з варіантами власних особових імен / О. К. Нестерчук // Волинь філологічна: текст і контекст. – 2014. – Вип. 17. – С. 219–225. 
22.	Павлюк В. А. Становлення неофіційного антропономікону Вінничини. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата філологічних наук за спеціальністю 10.02.01 – українська мова – Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського. – Вінниця, 2016, С. 244.
23.	Позніхіренко Ю. І. Передумови виникнення на розвиток ергонімії як розділу ономастики / Ю. І. Позніхіренко // Науковий часопис Національного педагогічного університету імені М. П. Драгоманова : зб. наук. пр. ; відп. ред. О. В. Бабкіна. – 2013. – Вип. 10. – С. 210–214.
24.	Сеник Г. В. Діалектизми як база створення прізвиськ / Г. В. Сеник // Записки з українського мовознавства : зб. наук. пр. ; відп. ред.                     О. І. Бондар. – 2004. – Вип. 14. – С. 130–139.
25.	Сеник Г. В. Неофіційний антропонімікон села: трансонімізовані прізвиська / Г. В. Сеник // Записки з українського мовознавства : зб. наук. пр. ; відп. ред. О. І. Бондар. – 2016. – Вип. 23. – С. 42–45. 
26.	Сеник Г. В. Прізвиська Наддністрянщини / Г. В. Сеник // Записки з ономастики : зб. наук. пр. ; відп. ред. Ю. О. Карпенко. – 2005. – Вип. 8. – С. 22–30.
27.	 Тараненко О. О. Новий словник української мови : Концепція і принципи укладання словника. / О. О. Тараненко — К.; Кам’янець-Подільський, 1996. — С. 172–188.
28.	Ташицкий В. М.  Место ономастики среди других гуманитарных наук / В. М. Ташицкий // Вопросы языкознания. – 1961. – № 2. – С. 23 – 25.
29.	Українська мова: Енциклопедія ; від. ред. В. М. Русанівський – К.: «Укр. енцикл.» ім. М. П. Бажана, 2004. – 824 с.
30.	Фєдотова Н. М. Прізвиська Луганщини: когнітивна прагматика творення тексту оніма. – Рукопис. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата філологічних наук зі спеціальності 10.02.01 – українська мова. – Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна. – Харків, 2008., С. 295.
31.	Філінюк В. А. Лінгвопоетика власних назв (на матеріалі роману В. Лиса «Соло для Соломії») /Записки з ономастики: зб. наук. праць / ОДУ      ім.  І. І. Мечникова. – Одеса : Астропринт,  2015 випуск 18, С. 868.
32.	Хом’як Т. В. Жінка на вістрі історії (за романом Володимира Лиса «Соло для Соломії») / Т. В. Хом’як// Вісник Запорізького національного університету: Збірник наукових праць. Філологічні науки. – Запоріжжя: Запорізький національний університет, 2014. –     № 1. – С. 298.
33.	Черняхівська Є. М. Про одну з особливостей української антропонімії (колективні прізвиська) / Є. М. Черняхівська // Вісник Львів.  Університету  ім. І. Франка. Серія філологічна. – 1975. – Вип. 9. –        С. 62–65.
34.	Хрустик Н. М. Прізвиська як вид усної народної творчості /                        М. Н. Хрустик // Мова та стиль українського фольклору. – 1996. –        С. 80–96 .
35.	Чучка П. П. Розвиток імен і прізвищ / П. П. Чучка // Історія української мови (Лексика і фразеологія). – К. : Наукова думка, 1983. –                    С. 592–620.
36.	Швецова Н. Л. Прозвища и их мотивация в русских переселенческих говорах Одесщины / Н. Л. Швецова // Записки з ономастики : зб. наук. пр. – 2005. – Вип. 9. – С. 17–27.
37.	Жайворонок В. В. що не ім’я – то образ, що не прізвище – шукай змісту // [Електронний ресурс] / Режим доступу: http //kulturamovy.univ.kiev.ua/KM/pdfs/Magazine8-5.pdf
38.	Жулинський М. Р. Про що ночами сюрчав цвіркун? / [Електронний ресурс] / Режим доступу:  https://day.kyiv.ua/uk/article/kultura/pro-shcho-nochami-syurchav-cvirkun
39.	Звідки з’явилися прізвиська? // [Електронний ресурс] / Режим доступу: http://titthetpro.ru/insha/24474-zvidki-z-javilisja-prizviska.html
40.	Крупеньва Т. І.  Онімні опозиції у драматичній поемі «Бояриня»        Лесі Українки // [Електронний ресурс] / Режим доступу: http://archive.ws-conference.com/wp-content/uploads/pw0099.pdf
41.	Лис В. С. Іван і Чорна Пантера // [Електронний ресурс] / Режим доступу: http://iknigi.net/avtor-volodimir-lis/86602-van-chorna-pantera-volodimir-lis/read/page-1.html
42.	Лис В. С.  «Діва Млинища» // [Електронний ресурс] / Режим доступу:https://tsn.ua/books/volodimir-lis-diva-mlinischa-788014.html
43.	Лис В. С.  Соло для Соломії  // [Електронний ресурс] / Режим доступу: http://iknigi.net/avtor-volodimir-lis/86602-van-chorna-pantera-volodimir-lis/read/page-1.html
44.	Наливайко М. Я. Українські дитячі прізвиська // [Електронний ресурс] / Режим доступу: http://abetka.ukrlife.org/prizvyska.html
45.	Підопригора С. В.  «Вбудована»  драма в жанровій структурі роману: «Острів Сильвестра» Володимира Лиса // [Електронний ресурс] / Режим доступу:  http://litzbirnyk.com.ua/wp-content/uploads/2013/12/35.4.10.pdf
46.	Тихоша В. М.  Семантика сільських прізвиськ Херсонщини // [Електронний ресурс] / Режим доступу: http://linguistics.kspu.edu/webfm_send/1407 
47.	Аркушин Г. Л. Словник прізвиськ північно-західної України: У 3-х томах. – Луцьк: Вежа, 2009. 
48.	Редько Ю. К. Довідник українських прізвищ. – К, 1968.
49.	Рикова З. Г., Щеголівська Н. В. Російсько-український словник: Прізвища, Імена, Імена по батькові; Області; Райони; Міста; Селища міського типу; Села /. — Харків: РПВ «Оригінал», 1997. 
50.	Скрипник Л. Г., Дзятківська Н. П. Власні імена людей: Словник-довідник. – 2-ге вид., випр. і доповн. – К., 1996.
51.	Трійняк І.І. Словник українських імен / І. І. Трійняк. – К.: Довіра, 2005.
52.	Фаріон І. Д. Українські прізвищеві назви Прикарпатської Львівщини наприкінці ХVІІІ-початку ХІХ століття (з етимологічним словником). – Львів׃ Літопис, 2001.