Романченко А. П. Коммуникативно-прагматический потенциал интеррогативов  в дискурсе языковой личности лингвиста / А. П. Романченко // Традиции и новаторство в филологических исследованиях. – Бельці, 2016. – С. 114-118

Романченко Алла Петровна,
Одесский национальный университет имени И. И. Мечникова, Украина,
elishkarom@ukr.net

Коммуникативно-прагматический потенциал интеррогативов
в научном дискурсе языковой личности лингвиста

           Аннотация: В статье рассмотрены проблемы, связанные с функционированием итеррогативных высказываний в научном лингвистическом дискурсе. Выяснен вопрос, касающийся семантики, оформления, особенностей использования и коммуникативно-прагматического потенциала вопросительных предложений в трудах известного украинского языковеда – профессора Бондаря А. И. Такой подход к изучению интеррогативов дает возможность выявить общее и индивидуальное в употреблении их языковой личностью ученого-лингвиста в письменной речи.
            Ключевые слова: интеррогатив, языковая личность, вопросительная модальность, функция.

          Проблема питальності здавна цікавить дослідників (Л. А. Андрусь, Л. Ф. Бердник, І. В. Борисюк, Г. В. Валімова, С. Ф. Гедз, М. І. Жинкін, Н. В. Кондратенко, В. Конрад, Г. П. Олійник, О. Г. Почепцов, Н. К. Рябцева, А. В. Сітко, М. С. Свідова, О. С. Шатілова та ін.). Мовознавці приділяють пильну увагу формальній будові інтерогативних висловлень, засобам вираження питальності, семантиці питальної модальності, типам питальних ситуацій.
          Мета цієї розвідки – визначити семантику та особливості функціонування інтерогативів, встановити комунікативно-прагматичний потенціал питальних конструкцій у лінгвістичному дискурсі. Об’єкт дослідження – українськомовний лінгвістичний дискурс. Предметом дослідження обрано інтерогативні конструкції. Матеріалом для вивчення названих конструкцій послугували наукові статті відомого українського мовознавця, яскравого представника Одеської лінгвістичної школи – О. І. Бондаря [2].
          Олександр Іванович Бондар – це самобутня, багатогранна, непересічна особистість. Його вважають видатним мовознавцем сучасності, талановитим дослідником і новатором у вирішенні низки найгостріших питань українського мовознавства, засновником нетрадиційних підходів до висвітлення і вивчення найактуальніших лінгвістичних проблем [3: 56]. Додамо, що професор Бондар був також непересічною мовною особистістю, саме тому вважаємо за потрібне осмислити його науковий доробок у лінгвістичному аспекті, зокрема розглянути особливості функціонування інтерогативних висловлень, репрезентованих у його публікаціях.
          За наявністю чи відсутністю інформації у мовця про те, про що він повідомляє, речення поділяють на питальні та непитальні. У науковому дискурсі, звісно, переважають розповідні речення, але питальні речення, використовуючись тут порівняно рідко, функціонують із певною авторською настановою, мають свою специфіку та комунікативно-прагматичний потенціал. Традиційно вважають, що в питальних реченнях мовець повідомляє про те, що він хоче дізнатися про щось, тобто вони мають настанову на отримання інформації [8: 327]. 
         За характером питань розрізняють власне питальні, питально-спонукальні, питально-риторичні речення. Перші з них вимагають обов’язкової відповіді від співрозмовника. Близькими до таких речень є ті питальні речення, які не обов’язково вимагають розгорнутої відповіді, а лише підтвердження або заперечення того, про що запитується. Другий різновид містить у собі спонукання до дії, яке виражається через запитання, а третій – виражає приховане категоричне ствердження чи заперечення, не вимагаючи відповіді, оскільки вона передбачається самим питанням [8: 328; 7: 27]. 
          Риторичні питання вживаються як стилістичний засіб, який надає мові емоційного забарвлення та експресивності. В усній формі наукового, публіцистичного стилів, а також у художньому мовленні риторичні питання використовують для того, щоб зосередити увагу слухачів або читачів на певних думках чи з метою посилення експресивності.
          Л. О. Кадомцева в межах речень питальної модальності виокремлює речення прямої з’ясувальної питальності, прямої уточнювальної питальності, непрямої питальності. Речення прямої з’ясувальної питальності оформлюють за допомогою питальних слів. Це можуть бути займенники (хто, що, чий, який, скільки) або прислівникові слова (де, куди, звідки, коли, як, чому, чого тощо). За прямого порядку слів у реченні цей тип починається з питальних слів.
          Речення прямої уточнювальної питальності – це думки-питання, у яких запит інформації стосується або зв’язки співвіднесеного з цим питанням судження, або лише якогось окремого члена речення. Уточнювальні питання формуються частками (чи, хіба, невже) чи без  допомоги питальних часток. При цьому семантичними різновидами названих речень є такі: питання власне уточнювальні, коли мовець не передбачає повністю змісту відповіді; питання, розраховані на перевірку знань, коли мовець майже передбачає зміст  очікуваної відповіді. Питальна семантика першого різновиду реалізується за допомогою частки чи або тільки інтонаційно. Другий  семантичний різновид оформляють тільки за допомогою питальних часток невже, хіба, чи.
          Специфікою речень непрямої питальності є те, що очікувана відповідь не становить нової інформації для мовця. Риторичні питання у формі запитання виражають певне судження. Основна функція такого питання полягає в спонуканні співрозмовника з’ясувати чи уточнити реальність повідомлюваного [9к: 130-134]. 
          Існує поділ досліджуваних речень на загальні, конкретні, речення перепитування, речення вибору [5: 21-22]. На нашу думку, така класифікація інтерогативів є неприйнятною для писемного наукового дискурсу, оскільки, за нашими спостереженнями, тут використовують питальні речення двох типів: власне питальні і риторично-питальні. Стосовно перших варто зробити уточнення з приводу того, що такі речення, на відміну від уживаних в інших стилях, потребують відповіді не від співрозмовника, а від самого автора тексту. 
          Серед власне питальних речень слідом за Л. О. Кадомцевою розрізняємо речення прямої з’ясувальної питальності й речення прямої уточнювальної питальності. Перші з них переважають в аналізованому нами матеріалі, напр.: Як усі ці чинники стосуються мови (термін мова розумітимемо інтегративно: мовна система, мовлення / дискурс, мовленнєвий механізм)? [2: 39]; Як нам уявляється сучасний динамічний стан українського динамізму? [2: 80], Чому японці, за прикладом керівників Німеччини, дотепер не вибачилися перед тими країнами, на терені яких вони вчинили агресію? [2: 218]. У наукових розвідках ученого спостерігається явище, коли самому питальному реченню може передувати вказівка на те, що далі йтиме питання, напр.: І знову ж постає питання: які мови схрещувалися? [2: 198]; Ви, можливо, запитаєте,  чому японцям не називати речі своїми іменами і просто говорити «Ні»? [2: 208]. Ми також помітили, що О. І. Бондар іноді вдається до засобів емоційного забарвлення, коли питання супроводжується якимось почуттям (жалю, подиву) [7: 27]. У таких реченнях наявна частка ж, напр.: Які ж перспективи розвитку соціолінгвістичної ситуації на Півдні України? [2: 148]; Які ж заходи є доконечні для того, аби подолати ці перешкоди [2: 153]; Чому ж японці не проходили до другої зали, скупчившись тільки в першій? [2: 202]. Такі засоби учений використовує в працях, що стосуються соціолінгвістики, культурології й  народознавства.
          Відповіді автора на питання сформульовано переважно повними реченнями, напр.: Справді, що таке граматика в онтологічному сенсі? Це механізм, що забезпечує функціонування мовної системи в цілому в акті спілкування [2: 28]; Справді, якими ознаками відзначається український етнос сьогодні? З формального боку, всіма виділеними вище ознаками … [2: 146]. Проте це можуть бути й неповні речення за будовою, напр.: Чому не діє навіть такий недосконалий сьогоднішній «Закон про мови»? Тому що відсутній правовий механізм його впровадження … [2: 153]; Ви, можливо, запитаєте,  чому японцям не називати речі своїми іменами і просто говорити «Ні»? А щоб уникнути конфліктів [2: 208].
          Речення прямої уточнювальної питальності в професора Бондаря функціонують набагато рідше, напр.: Чи коректно в такому разі говорити просто про вплив однієї мови на іншу? [2: 23]; А чи мала система фонем у своєму складі зредуковані в кінці ХІ ст., на початку ХІІ ст., в середині ХІІ ст.? [2: 80]. Ці речення можуть взагалі не мати питальної частки: Може, стосунки працівників із працедавцями кращі? [2: 206]. Частка чи, уживана в реченнях прямої уточнювальної питальності, на відміну від хіба та невже, які мають відтінок вірогідності, сумнівності, має тільки питальне значення.
          Л. А. Андрусь у дисертаційній роботі дослідила питальні речення на матеріалі різних мовленнєвих жанрів французької мови [1]. Вона зауважує, що основною прагма-комунікативною метою питально-вілповідної взаємодії є визначення смислу інтерогативу, адекватне намірам її ініціатора. Слідом за дослідницею вважаємо, що однією зі сфер, у якій питальність є домінантною ознакою,  є науковий дискурс.
          Найчастіше в лінгвістичних статтях формулюють питання, на яке далі буде відповідь. Специфіка таких питальних речень полягає в тому, що питання формулюється з метою загострення уваги на певній проблемі, на окремому складному питанні. Останнім часом інтерогативи досліджують саме в нерозривній єдності з відповідями на запитання. У стилістиці запитання й відповідь розглядають як засіб зосередження уваги на певному положенні, як засіб прямого звернення автора до читача.
          У зібраному нами матеріалі переважають власне питальні речення, засобом вираження питальності у яких є питальні займенники що, який (у різних числових та родових формах) і займенникові прислівники як, навіщо, чому. Найактивнішими питальними словами в наукових розвідках О. І. Бондаря є який та чому.
          Вважаємо, що різні наукові жанри неоднаково реалізують питальну модальність. Найбільше можливостей для реалізації інтерогативи мають у науковій дискусії, проте певний комунікативно-прагматичний потенціал вони мають також у жанрі статті. Одна з функцій інтерогативних конструкцій у науковій статті – постановка проблеми, налаштування читача на процес міркування. У цьому жанрі автор може дискутувати з уявним опонентом, очікувати від «співрозмовника» підтримування його думок, підготувати читача до викладеного нижче, тобто підготувати до думки експерта в цій галузі знань. Також  у ході викладу матеріалу науковець через запитання  може ставити під сумнів загальновідомі міркування чи такі думки, які, на перший погляд, є очевидними. Багатофункціональність інтерогативів передбачає, що в певній ситуації, залежно від обраної стратегії, автор наукового тексту обирає різні тактики. Зокрема ми визначили стратегію ініціативи і стратегію авторського впливу. На нашу думку, інтерогативні висловлення в науковому дискурсі характеризуються комунікативними ролями Дослідник – Дослідник, Учитель – Учень, Експерт – Неексперт.
          Інтерогативність репрезентовано в науковому дискурсі також риторичними питаннями. Вони обов’язково так чи інакше пов’язані з попередніми думками автора і спрямовані на очевидну констатацію факту. З огляду на прагмасемантичні відтінки риторичні питання розуміють як непрямі мовленнєві акти експресиви. Риторичні питання являють собою емфатичне ствердження, яке не передбачає відповіді, оскільки його ставлять не для того, щоб спонукати слухача повідомити невідому мовцеві інформацію  [4: 42-43]. Їхня основна функція – привертання уваги, підвищення емоційності, підсилення враження від сказаного. За допомогою таких питань автор спонукає читача до самостійного пошуку відповіді, яка вже, власне, лежить на поверхні, наприклад: Адже завжди є вірогідність, що ситуація може змінитися, так навіщо ж спалювати за собою всі мости відразу? [2: 208]. Риторичні питання в науковому дискурсі закінчують певну мікротему і знаходяться в кінці абзацу: Чи не час і нашій владі зрозуміти цю аксіому, чи, може, для французької і російської мов існує більше загроз, ніж для української? [2: 153]. Вони є своєрідним підсумком сказаного вище. Риторичне питання наприкінці абзацу безпосередньо пов’язане з попереднім твердженням і фактично є його продовженням. Наприклад: Учені й досі не в змозі порахувати мови світу (за одними даними їх 2500, за іншими – понад 5000). Чому, наприклад, гірськомарійську і лугово-східну марійську вважають окремими мовами, хоч вони більш споріднені, ніж українська і російська, а мовні системи у, сян, гань, хакка, юе, мінь та ін. вважають діалектами китайської мови, попри те, що розуміння між ними взагалі неможливе? [2: 91]. Саме запитання висловлює ствердну відповідь. Отже, риторичні питання за завданням повідомлення, за своїм змістом та експресією інтонації є своєрідним типом питальних речень.
          Мовознавці стверджують, що риторичне запитання, як одна зі стилістичних  фігур, відзначається великим зарядом експресії. Таке питання є фіктивним, проте його експресивна сила базується саме на властивій питальним реченням інтонації очікування відповіді, інтонації, покликаній привернути увагу слухача / читача [6: 367]. Вони вживаються автором як засіб емоційного забарвлення, експресивності в художньому публіцистичному, конфесійному стилях. У науковому стилі, у першу чергу, важливим є необхідність зосередити увагу читачів (слухачів) на певних міркуваннях автора. 
          Таким чином, інтерогативи в науковому дискурсі репрезентовано двома типами питальних речень: власне питальними  й риторично-питальними реченнями. Кожен із них має певний комунікативно-прагматичний потенціал, який може бути реалізований як у науковому мовленні в цілому та в певному його жанрі зокрема, що тісно пов’язано зі стратегією й тактикою як інструментом її реалізації.

Список використаної літератури

1. Андрусь Л. А. Лінгвопрагматичні характеристики питальних речень у сучасній французькій мові: автореф. дис. … канд. філол. наук: спец. 10.02.05 – романські мови.  К., 2006.
2. Бондар О. І. Мова: структура, суспільство, культура.  Одеса, 2012. 
3. Завідувачі кафедри української мови Одеського національного університету: історія і сучасність: колект. моногр. / за заг. ред. Ковалевської Т. Ю.  Одеса: ПолиПринт, 2015. 
4. Калитюк Л. П. Транспоновані питальні висловлення як мовленнєві акти експреси ви в середньо- та раньоновоанглійській мові // Вісник Харківського національного університету. – 2012. – № 1023. 
5. Каранська М. У. Синтаксис сучасної української літературної мови: навч. посіб. К.: НМК ВО, 1992. 
6. Коваль А. П. Практична стилістика сучасної української мови. К.: Вища шк., 1978.
7. Кулик Б. М. Курс сучасної української літературної мови. Синтаксис: підручник. К.: Рад. шк., 1961. – Ч. ІІ. 
8. Сучасна українська літературна мова: підручник / М. Я. Плющ, С. П. Бевзенко, Н. Я. Грипас та ін.; за ред. М. Я. Плющ. – 2-ге вид., перероб. і допов. К.: Вища шк., 2000. 
9. Сучасна українська літературна мова. Синтаксис / за заг. ред. І. К. Білодіда. – К.: Наук. думка, 1972. 
10. Чайка Л. В. Питальні висловлення в комунікативному аспекті (на матеріалі англійської мови): автореф. дис.. … канд. філол. наук: спец. 10.02.04 – германські мови. К., 1998.

Romanchenko A. P.
Communicative and pragmatic potential of interrogatives in scientific discourse of linguist’s language personality.

            The problems associated with the functioning of interrogative statements in scientific linguistic discourse are considered. Issues of semantics, structure, usage  peculiarities and communicative-pragmatic potential of interrogative sentences in works of Ukrainian scientist A. I. Bondar are clarified. This approach to the studying of interrogatives give an opportunity to found common and individual in using them by scientist’s language personality in writing.
            Keywords: interrogative, language personality,  interrogative modality, function.